ï»¿The Project Gutenberg EBook of HENDES HÃ˜JHED, by Herman Bang

This eBook is for the use of anyone anywhere at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.net

Title: HENDES HÃ˜JHED

Author: Herman Bang

Release Date: May 14, 2004 [EBook #12339]

Language: Danish

Character set encoding: UTF-8

START OF THIS PROJECT GUTENBERG EBOOK HENDES HÃ˜JHED

Produced by Steen and Heidi Christensen and Distributed Proofreaders Europe, http://dp.rastko.net.

ï»¿FremhÃ¦vet-Bold = #/# Kursiv-Italics = /

Herman Bang

HENDES HÃ˜JHED.

Til Max Eisfeld.

Hendes Durchlaucht rÃ¸mmede sig, smilede endnu en Gang naadigt og stak NÃ¦sen ned i sin Kameliabuket.

FÃ¸dselsdagskomiteen nejede paa Rad og kom i baglÃ¦nds Kniks til DÃ¸ren.

-Uh--det gav Varme, sagde Fru Hofapothekeren. Hun var rÃ¸d som en Kobberpotte af SindsbevÃ¦gelse og stramt Korset.

Gehejmeraadinden gik i Gulvet en sidste Gang, lige som et Lys foran DÃ¸rsprÃ¦kken.

paa i Forgemakket--denne Kone....

-HÃ¸jheden har faaet sin Villie, sagde Gehejmeraadinden og saa' hen mod Fru Hofapothekeren--hun vendte Ryggen til og knappede et Par Knapper op i Livet, henne i en Krog--Gehejmeraadinden saa' ud, som om hun lugtede til noget stygt.

De gik ned ad Trappen. Fru Hofapothekeren stak en Thaler ud til Portneren. Hajdukken havde hun givet en Ti-Mark. FÃ¸dselsdags-Komiteen travede hjem ad Alleen med oplÃ¸ftede SkjÃ¸rter over Galoskerne. Fru Apothekeren pustede som Hale.

-Ja, sagde hun, det var da Pengene vÃ¦rd. Hun havde betalt hele Buketten.

Gehejmeraadindens SkjÃ¸rter flÃ¸j indigneret op, saa man saa' hele den tomme Ben-LÃ¦ngde, hvor Anatomien tÃ¦nker sig en LÃ¦g.

*       *       *       *       *

Hendes Durchlaucht blev staaende nogle Ã˜jeblikke. Saa lod hun Buketten synke saa inderlig trÃ¦t. Da hun vendte sig, traf hendes Ã˜jne Hofdamen og Hendes HÃ¸jhed smilede paany--Synet af visse Gjenstande frembragte altid paa Hendes HÃ¸jheds Mund naadige Smil, som ikke naaede Ã˜jnene;

Haanden.

Prinsesse Maria Carolina gik alene ind gennem Gemakkerne.

Det var en lang RÃ¦kke af VÃ¦relser. Alle DÃ¸rene stod aabne; hvide Rullegardiner var nede for Vinduerne, og Luften i HalvmÃ¸rket var tung som i et MusÃ¦um.

Prinsesse Maria Carolina standsede midt i GallavÃ¦relserne og saa' sig om.

Galla-MÃ¸blerne stod i stive Geledder langs VÃ¦ggene, dÃ¦kket af hvide OvertrÃ¦k. Rundtom paa Konsoller og Borde prangede store halvstÃ¸vede Pragtvaser og gamle Taffeluhre, der ikke gik, men stod stille og dÃ¸de. Oppe i Lofterne smilede korpulente Rokokko-Damer mellem rÃ¸de Gevandter og blaa Skyer.

Selv i HalvmÃ¸rket var Pragten besynderlig falmet og pauvre. De gyldne Lister paa VÃ¦gfelterne var afblegede og sprukne rundtom. Skjoldede og medtagne hang store Spejle i deres Rammer Ã  la Louis quinze.

Prinsesse Maria Carolina gik hen til et af Spejlene: hun havde aldrig fÃ¸r lagt MÃ¦rke til, at dets Flade var sammensat af tre Glas. Hun saa' lÃ¦nge paa dette Spejl; det hertugelige Vaaben sad i alle HjÃ¸rner; det var en gammel Brudegave fra Residentsens EmbedsmÃ¦nd til en af hendes SlÃ¦gt; hun blev Billedet vaer derinde: Man kunde se gennem DÃ¸rene ned ad Salene. Tre Lysekroner hang paa Rad, omhyllet af Lagener, som slappe, halvtÃ¸mte Balloner under Lofterne.

Paa Konsollen stod en SÃ¨vres Vase. Den var sammenklinket paa den Side, som vendte ind til Spejlet.

Inde i den nÃ¦ste Sal hang et halvt Dusin at Prinsesse Maria Carolinas ForfÃ¦dre, de regerende Hertuger. Undertiden om SÃ¸ndagene bad Slotskastellanen Hendes HÃ¸jhed om speciel Tilladelse til at maatte vise nogle BesÃ¸gende Billederne. Det var mest BÃ¸nder eller BÃ¸rn fra en Skole anfÃ¸rt af deres LÃ¦rer. De listede stille hen gennem Salene og turde ikke tale hÃ¸jt, men hviskede ganske sagte og spÃ¦rrede Ã˜jnene op og skubbede til hinanden. Og de stirrede Ã¦rbÃ¸digt paa deres LandsfÃ¦dres Billeder og nÃ¦vnede Navnene med en egen Betoning ligesom Helgennavne i BÃ¸nner.

Prinsesse Maria Carolina gik frem i Salen og betragtede sine Ahner. De var malet i Hofdragter i store Attituder, med Haanden paa et juvelbesat KaardefÃ¦ste. Et Par havde en Krone liggende ved Siden af sig paa et Bord, paa en rÃ¸d FlÃ¸jelspude. En anden havde en Rulle Papir i den fremstrakte Haand ligesom en Kommandostav.

Prinsesse Maria Carolina rullede et Gardin op og betragtede Billederne lÃ¦nge. De var nylig malet op, og de grelle Farver skinnede. Hun saa' paa Ansigterne. De havde alle samme Udtryk; med tom Parademine stod de der, midt i deres FlÃ¸jel, stive og livlÃ¸se.

Hendes HÃ¸jhed sukkede. Det var ikke Mestre, der havde malet hendes ForfÃ¦dre.

Da Hendes HÃ¸jhed traadte ind i sit eget Gemak, rev hun hastigt, som om hun trÃ¦ngte til Luft, det store Vindue op. Vaarluften slog hende solvarm imÃ¸de. Hun satte sig og saa' ud, stÃ¸ttende Hovedet i sine HÃ¦nder.

Efter lange Regnskyl var Vaaren kommen pludselig. Friskt bredte sig det fine grÃ¸nne over PlÃ¦nerne, og TrÃ¦ernes Knopper var halvt sprunget ud. Man fornam Kastaniernes fÃ¸rste sarte Duft og den friske Dunst fra den varme muldede Jord.

Hendes HÃ¸jhed syntes aldrig, hun havde set alting saa ungt og saa lyst. Himlen var saa klar og hÃ¸j uden Bund. Det syntes Maria Carolina som om alt skinnede, Buskene og den ny grÃ¸nne PlÃ¦ne og TrÃ¦erne og Horisonten....

Spurvene holdt Hus mellem Elmene. Og naar man aandede, fornam man de vilde Ribsklasers Krydderduft.

Prinsesse Maria Carolina lukkede Ã˜jnene, som blev de blÃ¦ndet; og uden at hun vidste det, brÃ¸d nervÃ¸se Taarer frem og lÃ¸b ned over hendes Kinder.

Hun fÃ¸lte et Ubehag overfor dette Lys og Liv, stÃ¦rkt nÃ¦sten som en fysisk Smerte. Det var, som Foraaret derude pludselig overvÃ¦ldede hende. Svimmel saa' hun gennem Taarerne den flimrende Luft, og de fjerne HÃ¸jders blaa Linier kom i BÃ¸lgegang for hendes Ã˜jne.

Prinsessen rejste sig og lukkede Vinduet. Hun slog de lange stores for og satte sig i den halvmÃ¸rke Stue. Hun vidste ikke selv, hvorfor hun blev ved at grÃ¦de. Ellers grÃ¦d Hendes HÃ¸jhed kun om SÃ¸ndagen i Kirken.

Hun sad og rokkede stadig frem og tilbage og saa' stadig kun et og samme Billede--hun vidste ikke, hvorfor og hvor det kom fra. Det var Aar og Dag, siden hun havde tÃ¦nkt blot med en Tanke paa sin Onkel, Prins Otto Georg, Aar og Dag. Og nu saa' hun ham, som var det blot igaar hun var Barn og nysgjerrig, staaende paa TÃ¦erne bag hans Stol, havde stirret saa tit paa Onkel Otto Georgs Ild;--hun kom slet ikke bort fra hans Billede.

Onkel Otto Georg lagde BrÃ¦ndestykkerne til Rette i Ovnen; og saa slog han forsigtigt Ild med det lille FyrtÃ¸j og tÃ¦ndte Kvasset under Stykkerne. Flammerne slikkede og Flammerne borede. Onklen stirrede derind, med Hagen begravet i sine HÃ¦nder, med de skinnende dÃ¸de Ã˜jne.

Maria Carolina turde ikke tale til Onkel Otto Georg. Hun laa tavs paa KnÃ¦ ved Siden af hans Stol og saa' ind paa Ilden i Ovnen. En Gang imellem mÃ¦rkede den stille Prins, at Barnet laa der; og Maria Carolina fÃ¸lte Onkel Otto Georgs blÃ¸de HÃ¦nder glide saa sagte hen over sit Haar. Det var saadan en blÃ¸d og nÃ¦nsom Gliden, frem og tilbage--lÃ¦nge. Sommetider faldt Maria Carolina i SÃ¸vn, med Hovedet ind mod Onkels Stolearm; sommetider kom hun til at grÃ¦de.

Onkel Otto Georg tog hendes Hoved mellem sine HÃ¦nder, og med sin besynderlige, trÃ¦tte Stemme, der kun havde Ã©n Tone, sagde han:

Oui--mon enfant ... mon pauvre enfant.

Han sad med hendes Hoved i sine HÃ¦nder og saa' paa hende med sine dÃ¸de Ã˜jne, og han blev ved at mimre paa sin ene Tone:

-_Oui--mon enfant--mon pauvre enfant ..._

Onkel Otto Georg rejste sig og lydlÃ¸s, rokkende paa sit smukke Hoved med det blÃ¸de lyse SkÃ¦g, listede han hen over Gulvet til den nÃ¦ste Stue. Og tÃ¦ndte Ild i Ovnen, forsigtigt som en Tyv, med sit lille FyrtÃ¸j, og saa' paa Flammerne med sine GlasÃ¸jne--

Om Sommeren var Onkel Otto Georg hele Dagen nede i Haven hos sine Blomster. Hvor han elskede Roser. Han holdt Kalkene--saadan i de to rundede HÃ¦nder og timevis saa' han stille paa Blomsten og smilede....

Maria Carolina kom forbi med sin Guvernante ... Onkel Otto Georg mÃ¦rkede det ikke. Han stod med sit rokkende Hoved ned over Roserne og smilte.

Guvernanten holdt op med sin evige Eksamination, gav tre Kniks til Prins Otto Georgs Ryg og slog en lille Bue i Gangen--Mlle Leterrier var altid bange for Onkel Otto Georg.

--Og Maria Carolina sneg sig stille forbi ... De gik op paa Terrassen....

Mlle Leterrier gav tit Maria Carolina Timer paa Terrassen. Man saa' deroppe hele Residentsen med dens Skorstene og rÃ¸de Tage og Kirketaarnet og den lille Flod med de to Broer og den rÃ¸de Kaserne, der var det stÃ¸rste Hus i hele Byen.

Panoramaet lettede Mlle Leterriers Undervisning.

Hun havde Gloserne om sig.

TrÃ¦er og Huse og de rÃ¸de Tage og RÃ¸gen fra Skorstenen op gennem den blaa Luft, og de smaa Skyer paa Himlen, og Lindene og Blomsterne mellem Stammerne og Stubbene, dÃ¦kket af det grÃ¸nne Mos, og Fuglene, som sang i Buskettet, og Myggene, der svirrede--det var altsammen bare Gloser for Mlle Leterrier.

Gloser og Udgangspunkter. Mlle Leterriers Undervisning #hvilede# paa Udgangspunkter: hendes Methode gik ud fra det virkelige Liv. Paa Terrassen svÃ¦lgede Mlle Leterrier i Udgangspunkter.

En Spurv lod sig dumpe fra en Gren ned paa Jorden og boltrede sig i Terrassens StÃ¸v.

Mlle Leterrier standsede og saa' paa Spurven som paa et af de syv Undere: Ah--le petit oiseau ... Comme il est beau, le petit oiseau....

Mlle Leterrier var meget nysgjerrig efter at faa at vide, hvad det mon egenlig #var# for en "_petit oiseau_"....

Maria Carolina stod og ludede; hun saa meget slÃ¸v paa Mlle Leterriers "pippende" Under.

-Ah--det er en Gulspurv ... Deres HÃ¸jhed vÃ©d jo nok (Hendes HÃ¸jhed

Mlle Leterrier var midt inde i Naturhistorien. Hun endte med Anekdoten om Apelles og Fuglene. Mlle Leterriers Undervisning var rig paa Anekdoter.

-Deres HÃ¸jhed, sagde Mlle Leterrier, naar Maria Carolina havde mumlet en af Lafontaines Fabler for Hendes HÃ¸jhed Hertuginden, og Hendes HÃ¸jhed i sit slÃ¦bende Fransk udtrykte sin Tilfredshed--Deres HÃ¸jhed, Kunsten at undervise er Kunsten at interessere.

Mlle Leterrier havde ved hÃ¸jtidelige Lejligheder Slagord, som hun kaldte Citater af Jean Jaques Rousseau.

*       *       *       *       *

Mlle Leterrier og Maria Carolina gik videre hen ad Terrassen. Mlle Leterrier var kommet ind i Botaniken ... Hun talte om Bladenes Bygning.

-Deres HÃ¸jhed ved, at Cellerne....

Mlle Leterrier fortabte sig i alt, hvad Hendes HÃ¸jhed vidste om Celler.

Maria Carolina gik stille ved Siden af Guvernanten. Hun sagde sjÃ¦ldent andet end "Ja" og "Nej". Det sagde hun ikke saa livligt. Hendes HÃ¸jhed forraadte ikke, hvormeget hun vidste om Cellerne.

En Gang imellem gik hun hen til Randen af Terrassen. En hÃ¸j Klokke havde lydt op der nede fra. Det var Frikvarterklokken i Hertugindens Vajsenhus.

Naar Maria Carolina bÃ¸jede sig lidt ud over RÃ¦kvÃ¦rket, kunde hun se ned paa Vajsenhusets Legeplads. De smaa Unger tumlede om dernede i deres LÃ¦rredskitler, lo og hvinede og legede "sidste Slag" ... Det lÃ¸d op som en Jubel.

Maria Carolina stod og saa' saa "langt" ud over RÃ¦kvÃ¦rket.

Mlle Leterrier fandt et nyt Udgangspunkt. TrÃ¦t slap Maria Carolina GelÃ¦nderet og fulgte efter Guvernanten.

Dernede sang de. Maria Carolina kendte Sangen.

Det var den Leg, hvor de snurrede rundt i en Kreds--og en stod derinde i Kredsen og bredte sit ForklÃ¦de ud og knÃ¦lede ned, og saa knÃ¦lede den anden og saa dansede de to i Kredsen--og de andre udenom--og holdt hinanden i HÃ¦nderne.

"Munken gaar i Enge"

sang alle Barnestemmerne i Kor.

-Deres HÃ¸jhed vil spÃ¸rge, sagde Mlle Leterrier, som stadig var i Botaniken. Mlle Leterrier sagde ofte: "Deres HÃ¸jhed vil spÃ¸rge"....

Det var en Formel.

Maria Carolina spurgte ikke. Hun var saa trÃ¦t af Udgangspunkter Mlle Leterrier spurgte for hende. Det interesserede hende saa lidt. Artig gik hun, med sit "Ja" og "Nej", med sit underlige graa og gamle Ansigt og de matte Ã˜jne, ved Siden af sin Guvernante.

Mlle Leterrier fik gale "Ja" og "Nej". Hun blev Ã¦rgerlig.

-Deres HÃ¸jhed har ingen ret Sans for Naturen, sagde hun.

De sang dernede--hvor de sang!....

Ja, det var den, de dansede efter--nu:

Ej--hvor lystigt de danser, de to--
Som om de havde tabt baade StrÃ¸mper og Sko ...
--Som om de havde tabt baade StrÃ¸mper og Sko....

Mlle Leterrier havde set en Myretue. I et Nu var Mlle Leterrier i "Sanssouci". Det var en gammel Vane hos Mlle Leterrier at beskÃ¦ftige sig med Sanssouci. Hendes tidligere Elev havde vÃ¦ret af Huset Hohenzollern. Mlle Leterrier havde grupperet sin Undervisning om Frederik den Store.

Nu var hun i Vanen: Mlle Leterrier arriverede fra alle sine Udgangspunkter pludseligt hjem til "Sanssouci".

Det var gammel Vane. Men Mlle Leterrier havde AandsnÃ¦rvÃ¦relse: Hertuginden var af Huset Ã˜strig: Med en Vending gik hun over til SchÃ¶nbrunn og sluttede med Maria Theresia.

Naar Mlle Leterrier var naaet til Maria Theresia, gjorde hun en Pavse. Tavse gik Guvernante og Elev ved Siden af hinanden.

Det hÃ¸jeste var, at en ensom Glose oplivede Stilheden.

Maria Carolina gentog Glosen med sin trÃ¦ttede Stemme.

-_La pelouse--Votre altesse le sait_....

-_Oui--mademoiselle--la pelouse_.

Frikvarteret dernede var omme. Klokken lÃ¸d og BarnestÃ¸jen dÃ¸de hen med en travl Summen.

Mlle Leterrier og Maria Carolina var naaet til Enden af Terrassen. Vajsenhuset laa lige dernedenfor. Maria Carolina saa' to smaa forskrÃ¦kkede SmÃ¸lehoveder lÃ¸be hen over Gaarden og ind ad DÃ¸ren ... Oppe fra Skolestuen hÃ¸rte man LÃ¦rerindens Stemme og BÃ¸rnene, som stavede op i Kor, ud gennem de aabnede Vinduer....

Maria Carolina stod og ludede, mens hun lyttede.

-Deres HÃ¸jhed maa holde sig rank--Maria Carolina fo'r sammen og rettede sig--Deres HÃ¸jhed holder sig forskrÃ¦kkeligt ... Deres HÃ¸jhed maa igen ha'e Bandage....

Maria Carolina blev hvert halve Aar snÃ¸rt et Par Maaneder i Jernstativ for at faa Holdning.

Mlle Leterrier var trÃ¦t. De satte sig paa en BÃ¦nk mellem TrÃ¦erne.

De mindste Piger fra Vajsenhuset kom forbi. De kom med Plejemor, snadrende langt henne, i deres gule Kitler, en lang RÃ¦kke, som en Flok smaa Ã†llinger.

De tullede af efter Plejemor i de lange Kitler--de hvide Kyser bundet fast om de rÃ¸de runde Ansigter.

Maria Carolina saa' dem komme, to og to, med hinanden om Halsen, pludrende og hvinende lÃ¸b de til og fra ... Naar de kom forbi BÃ¦nken blev de stille, og de hilste med smaa gravitetiske Kniks og holdt ud i Kjolerne og stirrede paa Maria Carolina med store runde Ã˜jne.

Og et Par af de mindste faldt, mens de kniksede, og laa og grÃ¦d paa Jorden og stolprede op igen og kniksede igen, mens Taarerne lÃ¸b dem ned over Kinderne....

Maria Carolina sad genert og rÃ¸d i Hovedet paa sin BÃ¦nk og nikkede og takkede.

Smaapigerne var forbi. De summede sammen i Kreds og kom ikke frem--det lÃ¸d som en Syngen, Stemmerne henne i Alleen.

Mlle Leterrier saa' paa Uhret. Det var Tid: Hendes HÃ¸jhed havde sin Time i Dans og BevÃ¦gelse.

Maria Carolina rejste sig og fulgte Guvernanten. I Rosenhaven pyllede Prins Otto stille om mellem sine Roser, midt i Solen. Maria Carolina og Mademoiselle gik ham forbi: Hendes HÃ¸jhed havde Dansetimer i den lille Balsal. Hendes HÃ¸jhed Hertuginden overvÃ¦rede selv Prinsesse Maria Carolinas Timer i Dans og BevÃ¦gelser. Den gamle LÃ¦rer var et antikveret Balletben med mange udvÃ¦rts Balletbuk og Fadermordere.

Prinsesse Maria Carolina dansede Kvadrille med tre Stole. Den udvÃ¦rts svedte over "Morderne" med en tynd Violin. Hendes HÃ¸jhed var fortvivlet: Prinsesse Maria Carolina havde aldeles ingen Gratie.

-Tilbage--frem--Ã©n, to, tre ... Kompliment ... Man #ser# paa sin Herre ... Der--der--Herren til venstre. Prinsesse Maria Carolina strittede fortvivlet rundt mellem sine tre Stole. Balletdanseren spillede og slog Takt med sin hele Krop--

Der--der--tre, Deres HÃ¸jhed ... Herren til hÃ¸jre--det rÃ¸de Baand, Herren til hÃ¸jre (rÃ¸de og blaa Baand om Stolene stÃ¸ttede Maria Carolinas Fatteevne) ... to, tre, Kompliment....

Balletantikviteten sprang som Harlekin i Pantomimen, mens han filede.

Godt--godt--en to, tre, Herren til venstre....

Maria Carolina nejede igen for de rÃ¸de Baand....

Nej--nej--en, to, tre, Herren til venstre--

-De Haandled, raabte Hendes HÃ¸jhed, Hr. Pestalozzi,--de knÃ¦kkede Haandled! Og hvilken Kompliment ... den #Kompliment!#

Hendes HÃ¸jhed Hertuginden var ude paa Gulvet.

-Om igen....

Prinsesse Maria Carolina nejede igen med rund Ryg.

-Den Holdning--den Ryg dog ... Om igen....

Hendes HÃ¸jhed sang med.

Prinsesse Maria Carolina nejede med stive Ã˜jne for sine tre Stole....

-En grÃ¦sselig Kompliment--#grÃ¦sselig#. Hendes HÃ¸jhed ved ikke Raad: Prinsessen gaar saa rundrygget som en VandbÃ¦rerske.

Hr. Pestalozzi tÃ¸rrer sig med et LommetÃ¸rklÃ¦de, propert som et gammelt SminkeklÃ¦de: det ligefrem risler af Hr. Pestalozzi.

Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolina er stivÃ¸jet.

Om Mlle Leterrier turde sige--Mlle Leterrier hÃ¦kler MellemvÃ¦rk i en Krog, Mlle Leterrier hÃ¦kler altid MellemvÃ¦rk til sine jomfruelige NegligÃ©er--: Prinsesse Ernestine var blevet bundet fast i Sengen om Natten....

Saa hun ikke kunde rÃ¸re sig ... Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Ernestine laa aldeles lige ud....

Det havde hjulpet forbavsende paa Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Ernestine ... Det var Armene, som blev bundet....

Hendes HÃ¸jhed Hertuginden fandt det noget stÃ¦rkt ... Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolina kunde forsÃ¸ge at gaa et Par Timer med Lineal. Hendes HÃ¸jhed Hertuginden var selv gaaet fire Timer med Lineal om Dagen--i sin Barndom.

Balletantikviteten spillede op igen.

Prinsesse Maria Carolina dansede Vals med en rÃ¸d Taburet.

Hendes HÃ¸jhed Hertuginden rejste sig for at gaa. Hun skulde have Time i Maling. Hendes HÃ¸jhed Hertuginden malede. Det var altid noget rundt hvidt i meget blaat. Hendes HÃ¸jhed skÃ¦nkede dette hvide og blaa som Gave til Basarer. I Gavefortegnelsen specificeredes det: Hendes HÃ¸jhed Hertuginden, et Maleri: Aakander svÃ¸mmende paa Vand.

Alle Dagligstuer i Residentsen havde "Aakander paa Vand".--

Desuden var Hendes HÃ¸jhed Hertuginden sulten. Hendes HÃ¸jhed Hertuginden nÃ¸d regelmÃ¦ssig et Maaltid hveranden Time.

Prinsesse Maria Carolina gjorde Kompliment for sin Mama.

Dagene gik; den ene som den anden. Hendes HÃ¸jhed havde Timer; og Hendes HÃ¸jhed havde Fritid og spadserede med Mademoiselle. Hendes HÃ¸jhed var skrÃ¦kkelig kejtet og havde store rÃ¸de HÃ¦nder.

I Konversationstimerne gik Hendes HÃ¸jhed med Lineal.

Efter Taflet kÃ¸rte Hendes HÃ¸jhed Hertuginden Tur. Prinsesse Maria Carolina sad paa BagsÃ¦det og nikkede til Folk.

De kÃ¸rte altid samme Vej, ned gennem Residentsens Storgade ud til "det italienske Slot".

Hofdamen underholdt Hendes HÃ¸jhed Hertuginden; Hofdamen kunde en Historie om hvert Menneske de mÃ¸dte.

I "det italienske Slot" drak Hertuginden Chokolade. Saa vendte de hjem.

Prinsesse Maria Carolina var meget trÃ¦t, naar hun kom i Seng om Aftenen, og Mlle Leterrier havde faaet bundet Handskerne om hendes Haandled--med de rÃ¸de HÃ¦nder.

*       *       *       *       *

Mlle Leterrier taalte ikke at blive begejstret i Sommerheden. Hun faldt regelmÃ¦ssig lidt hen, naar hun--_via Sans souci_--var naaet til cette illustre impÃ©ratrice. Maria Carolina flyttede sig en Smule paa BÃ¦nken, sagte, angst for at vÃ¦kke hende. Det var Maria Carolinas bedste Tid, naar Mlle Leterrier faldt lidt hen.

Der var saa stille--ikke en Lyd over Haven. Stille laa i Solen Parkens grÃ¸nne TrÃ¦er og Slot og By.

En Bi kom summende op mod Terrassens Skygge, surrede bort igen ud i den store Sol.

Det var saa dejligt at sidde her i Fred, nÃ¦sten som sad hun lidt alene.

Hun skottede til Mlle Leterrier, bange ved hver en StÃ¸j. VajsenhusbÃ¸rnene kom forbi og kniksede; henne paa Terrassen--Hendes HÃ¸jhed Hertuginden havde paa sin Navnedag allernaadigst skÃ¦nket dem en Legeplads heroppe med Gynge, BalancebrÃ¦dt og en Vippe--lo de og stÃ¸jede.

Mlle Leterrier sov vÃ¦k.

Maria Carolina stod sagte op fra BÃ¦nken og listede sig hen ad Terrassen. Naar BÃ¸rnene raabte hÃ¸jt, fo'r hun sammen og vendte sig.

Bag et TrÃ¦ saa' Maria Carolina paa deres Leg.

De stod, to og to, i en lang RÃ¦kke med Ryggen til hende ... Ja--de legede Enke....

Maria Carolina kendte alle deres Lege: "Munken" og "Trold" og "Sidste Slag" og "Prinsessen i Buret".

Hvor de lÃ¸b--rundt om Gyngen--med et Hvin.--Men saa ta'--men saa ta' hende dog ... Aa, den tykke Martha var Enken....

Rundtom hvinede de smaa. De legede "Gemme" og stillede sig med Ansigterne ind mod TrÃ¦erne og skreg, naar de var fundet og trillede afsted og faldt i "SaltebrÃ¸d" og sprÃ¦llede, saa man saa' de runde lyserÃ¸de Stolper op under SkÃ¸rterne....

De Ã¦ldre var trÃ¦tte. De satte sig paa BÃ¦nkene i en lang Rad med hinanden om Livet og vuggede frem og tilbage. Et Par begyndte at synge.

Rundtom sang de med, mens de gyngede med Kroppen.

De smaa satte i og blev ved at synge det fÃ¸rste Vers med deres skÃ¦rende, hÃ¸je Stemmer. En lille gullokket En var faldet og sad grÃ¦dende paa Jorden. Hun sang, mens hun smurte Taarer og Jord rundt i sit Ansigt.

Maria Carolina gik stille tilbage til sin Guvernante.

En Dag var de smaa Piger alene.

De legede alle de stores Lege og kunde ikke huske dem, og rÃ¸de i Totterne skÃ¦ndtes de som smaa Hanekyllinger og satte Trutmunde op og blev fornÃ¦rmede....

Maria Carolina listede frem bag sit TrÃ¦.

Hun bÃ¸jede sig ned over en lille Purk, som snÃ¸ftede og gned Ã˜jne. Skal jeg hjÃ¦lpe? sagde hun?

Den lille saa' op og stirrede lidt paa hende.

Saa rev hun sig lÃ¸s og lÃ¸b fra hende ... De andre saa' Maria Carolina og begyndte at neje og holde i ForklÃ¦derne og trÃ¦kke sig vÃ¦k, baglÃ¦nds, skubbende til hinanden, over mod TrÃ¦erne.

Maria Carolina stod ene, midt paa Pladsen. Hun var helt rÃ¸d.

-Vil I lege, sagde hun igen og gik lidt frem.

BÃ¸rnene svarede ikke. De klinede sig sammen, med Fingrene i Munden. Et Par blev ved at knikse.

-Skal vi ikke lege, sagde Maria Carolina igen, men sagtere.

Der kom ingen Svar, bare nogen Smaagrynt.

-Vi ska' lege "Munken", sagde Maria Carolina og gik lidt frem igen.

-Kom.

Hun tog en lille Pige i Haanden: Du skal holde mig, sagde hun.

Den lille strittede imod og begyndte at grÃ¦de. Hun borede sig ind i Klumpen af de andre, som stod og skulede og snÃ¸ftede--det trak op til en Stor-Skylle.

-Men--vi vil jo lege Munk, sagde Maria Carolina.

Hun tog en anden om Armen; den lille grÃ¦d, som hun havde en Kniv i Halsen.

Maria Carolina slap hende. Hun saa' et Ã˜jeblik endnu paa de smaa, som snÃ¸ftede i Klump. Saa vendte hun sig og gik.

Mlle Leterrier vaagnede. De vendte hjem til Slottet.

Men Signor Pestalozzi vidste ikke, hvad der dog gik af Hendes HÃ¸jhed i Timen i Dans og BevÃ¦gelse; Hendes HÃ¸jhed begyndte pludselig at grÃ¦de midt under Kvadrillen, mellom de tre Stole, og Graaden vilde aldrig hÃ¸re op.

Maria Carolina pressede LÃ¦berne sammen og gjorde sine Pas til Signor Pestalozzis Violin, mens Taarerne lÃ¸b hende ned ad Kinderne.

Men om Aftenen, da Mlle Leterrier havde bundet Hanskerne om hendes Haandled og var gaaet ud og havde lukket DÃ¸ren, og hun havde hÃ¸rt hendes Skridt bort gennem Gangen, stod Maria Carolina op igen og knÃ¦lede ned paa Gulvet og rakte Armene op mod Himlen og grÃ¦d og grÃ¦d og grÃ¦d.

Hun bad til Gud med Hovedet ned i TÃ¦ppet. Maria Carolina vidste ikke selv, men hun syntes, hun var saa grÃ¦nselÃ¸s, saa forfÃ¦rdelig ulykkelig....

Da var Maria Carolina vel en fjorten Aar.

*       *       *       *       *

Hendes HÃ¸jhed Hertuginden valgte Maria Carolina to Veninder.

Det var et Par GehejmeraaddÃ¸tre med lyserÃ¸dt Haar og Fregner til ned paa Halsen.

De sad paa Kanten af Stolene, havde altid klamme HÃ¦nder, sagde "Ja" og "Nej" og aad som Ravne ved alle Maaltiderne.

Om Aftenerne blev der lÃ¦st hÃ¸jt under Mlle Leterriers ForsÃ¦de. Det var BÃ¸ger af Samlingen pour les jeunes filles. De skiftedes til at lÃ¦se. De to fregnede forstod ikke et Ord. Naar de selv lÃ¦ste, smurte de paa, uden at drage Aande, saa Fregnerne glÃ¸dede.

Ingen forstod en Stavelse.

Mademoiselle hÃ¦klede MellemvÃ¦rk og sagde: "Meget smukt", hver Gang de tabte Vejret.

Naar de spillede Kort, lod Veninderne altid "Hendes HÃ¸jhed" vinde, og fik bagefter Knaset til ForÃ¦ring.

Maria Carolina behandlede dem med en distrÃ¦t Venlighed. Mest var hun interesseret af, hvor meget der kunde gaa i deres Lommer. Hun troede virkelig, der var Plads til alt i deres Lommer.

--Saadan gik Tiden.

I Ferierne kom Arveprinsen hjem fra Kadetskolen.

Hans HÃ¸jhed Arveprins Ernst Georg var en lang KnÃ¦gt, som kneb Maria Carolina i Armen under Taflet, saa hun var gul og grÃ¸n. Om SÃ¸ndagen sad han bag ved hende i Kirken og knubsede hende under PrÃ¦dikenen med knyttet Haand i Nakken. Maria Carolina kunde vÃ¦re gaaet i Ilden for ham.

Hun elskede ham blindt. Hun var altid stiv som en Pind imod ham og talte altid til ham, som om hun var fornÃ¦rmet.

Arveprins Ernst Georg drillede hende med at overkysse hende. Hun var blodrÃ¸d og grÃ¦defÃ¦rdig. Bagefter sad hun i en Krog og beundrede.

-Luk Munden, raabte Ernst Georg. Maria Carolina havde den Vane at sidde hen med aaben Mund, naar hun beundrede.

Maria Carolina var meget kejtet og kunde aldrig finde sig til rette med sine Arme, som var lange, med meget rÃ¸de Haandled. De hang og dinglede, som var de lÃ¸se.

-Armene, Deres HÃ¸jhed, Armene, sagde Mademoiselle Leterrier.

Og Hendes HÃ¸jhed fo'r sammen, og Armene strittede krampagtigt, Albuerne var spidse som Syle.

Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolina var i sÃ¸rgelig Grad uden Gratie.

Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolina fyldte seksten Aar.

*       *       *       *       *

Hun fik egen Hofstat. Den bestod af en Hofdame, Komtesse Theodora-Anna-Amalia v. Hartenstein, det fyldte godt i den hertugelige Statskalender. Hun var opfÃ¸rt tre Gange. Hendes HÃ¸jhed Hertugindens Hofstat: Komtesse Theodora-Anna-Amalia von Hartenstein, fÃ¸rste Ã†resdame. Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolinas Hofstat: Ã†resdame Komtesse Theodora-Anna-Amalia von Hartenstein, Hofdame.

Hofstat til Disposition for fremmede Fyrstinder: Ã†resdame Komtesse Theodora-Anna-Amalia von Hartenstein, Hofdame hos Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolina.

Komtesse Theodora-Anna-Amalia von Hartenstein var skrutrygget og klÃ¦dte sig fortrinsvis i krÃ¨megult. Selv naar hun havde et nyt Toilette, saa' det ud som om det var omsyet.

Hun holdt sig op ad Prinsesse Maria Carolina og sagde altid: Deres HÃ¸jhed mener....

Komtesse Theodora-Anna-Amalia von Hartenstein vidste alt, hvad Hendes HÃ¸jhed mente.

Prinsesse Maria Carolinas manglende Ynder var indhyllet i et evigt, stramt lyserÃ¸dt. Saa inderlig ligegyldig lod hun alt skylle sig forbi.

*       *       *       *       *

Hendes HÃ¸jhed Hertuginden vilde adsprede hende: Prinsesse Maria Carolina fik Undervisning i Akvarelmaling.

-Hendes HÃ¸jhed har Blegsot, sagde LivlÃ¦gen. Hendes HÃ¸jhed trÃ¦nger til BevÃ¦gelse.

Hendes Ridetimer blev fordoblede. Maria Carolina havde en Ven. Det var hendes Hest.

Naar hun paa sine Rideture var staaet af Hesten ude i Skoven, for at spadsere, kunde hun blive staaende Kvarter efter Kvarter, med sine lange Arme slyngede om sin "Ajax"'s Hals. Hun talte ikke til Dyret, gav det ingen KÃ¦lenavne og kÃ¦rtegnede det ikke. Hun stod blot med Hovedet ind mod Dyrets Hals, stille og ubevÃ¦gelig--lÃ¦nge. Og naar hun var vendt tilbage til Slottet, og Lakajen gik bort med Ajax, blev hun staaende og saa' efter Dyret, saa lÃ¦nge til det forsvandt i Porten.

Onkel Otto Georg saa' hun sjÃ¦ldnere nu. Han var blevet mere syg de sidste Aar. Han sad mest stille hen og rokkede. Han talte aldrig, udstÃ¸dte kun midt som han sad nogle underlige uartikulerede Lyd, der lignede Ugleskrig. Om Sommeren kom han en Gang imellem ned til sine Roser. Maria Carolina gik med ham og stÃ¸ttede ham. Han pylrede rundt mellem Buskene og nussede og smilede som et Barn....

Han blev stadig svagere og svagere og saa tynd som en Stilk.

Maria Carolina grÃ¦d meget, da han dÃ¸de.

Aaret efter gik ogsaa Hendes HÃ¸jhed Hertuginden bort. Maria Carolina havde et stort Ceremoniel at gennemgaa og ikke megen Tid til at sÃ¸rge. Hun havde ogsaa kendt saa lidt til sin Moder.

II.

Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolina var allerede gammel i at reprÃ¦sentere ved Hoffet.

Det var hvert Aar de samme Fester. Ballet Nytaarsdag, hvor Hans HÃ¸jhed Hertugen i PolonÃ¦sen fÃ¸rte Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolina. Til Kvadrillerne behagede Hendes HÃ¸jhed Prinsessen at opbyde altid de samme Officerer.

De tre Vintertafler og den lille intime Hof-Festlighed paa Hendes HÃ¸jheds egen FÃ¸dselsdag med FyrvÃ¦rkeriet og hendes NavnetrÃ¦k, det kronede M.C. i grÃ¸nt og gult, Landsfarverne. Og de seks smaa LÃ¸rdagstÃ©er i Hendes HÃ¸jheds private Appartements, hvor Garnisonens Dusin Officerer dansede med de unge Damer af Hofkredsen og indÃ¸vede Signor Pestalozzis Kvadriller, som paa Hans HÃ¸jhed Hertugens FÃ¸dselsdag blev udfÃ¸rt i Kostyme.

Den aarlige Basar i "Borgerforeningen", hvor Hendes HÃ¸jhed fik Buket ved Foden af Raadhustrappen og blev slÃ¦bt gennem Salen af det fÃ¸rste KomitÃ©medlem (Hendes HÃ¸jhed kunde aldrig holde Trit med KomitÃ©medlemmer i "Borgerforeningen") og sad paa Tribune af gult og grÃ¸nt--Landsfarverne--mens Hofskuespiller Hr. von PÃ¶llnitz velvilligt deklamerede "die Glocke".

Hr. von PÃ¶llnitz var den eneste i Salen, som ikke var ganske sikker i "die Glocke". Han havde megen Pathos og lÃ¸ftede sig paa TÃ¦erne ved Enden af hvert Vers.

Hr. von PÃ¶llnitz udfyldte Hullerne i sin Hukommelse ved at fremrulle nogle langstrakte Lyd, der lignede fjern Torden, og han svingede med den hÃ¸jre Arm som med Vingen af en VejrmÃ¸lle.

Naar Hr. von PÃ¶llnitz var fÃ¦rdig--det varede Aar for Aar lÃ¦ngere, inden Hr. von PÃ¶llnitz blev fÃ¦rdig med "die Glocke"--sagde Hendes HÃ¸jhed: Det glÃ¦der mig....

Hun vilde sige mer og fandt ingenting og var generet af sine Arme--Hendes HÃ¸jhed stod altid, som om hun vilde gemme sine Arme, naar hun skulde sige noget--og sagde igen:

-Det glÃ¦der mig ... Det har som sÃ¦dvanlig glÃ¦det mig meget....

Hr. von PÃ¶llnitz bukkede og pustede som en Hvalfisk. Det tog Aar for Aar mere paa Hr. von PÃ¶llnitz at sige "die Glocke" paa Grund af Tordenen.

Efter hver Basar haabede Hr. von PÃ¶llnitz at blive Ridder af Husordenen. Hr. von PÃ¶llnitz havde Medaillen for Kunst: Hans HÃ¸jhed Hertugen havde benaadet Hr. von PÃ¶llnitz med Medaillen til hans fem og tyveaarige JubilÃ¦um. Hr. von PÃ¶llnitz havde spillet Romeo til sit fem og tyveaarige JubilÃ¦um....

Hendes HÃ¸jhed gik ned gennem Salen og kÃ¸bte noget i hver Butik.

Hos Overborgmesterens Frue kÃ¸bte hun Peberkager. Overborgmesterens Frue bagte dem selv.

-Jeg spiser Deres Peberkager med stor FornÃ¸jelse, sagde Hendes HÃ¸jhed.

Hendes HÃ¸jhed spiste hvert Aar Overborgmesterfruens Peberkager med FornÃ¸jelse. Alle HusmÃ¸dre i Residentsen laante Opskriften paa "Hendes HÃ¸jheds Peberkager".

Naar Hendes HÃ¸j hed havde besÃ¸gt Butikerne, besaa hun Forlystelserne. Der var et Menageri. En ung OverlÃ¦rer ved Gymnasiet fremviste "et lÃ¦rd Svin". Det sagde "Ã˜f-Ã¸f", naar han kildede det paa Maven.

Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolina lo, saa Komtesse von Hartenstein fik Hoste.

Komtesse Theodora-Anna-Amalia von Hartenstein forstod overhovedet ikke, at Hendes HÃ¸jhed undertiden--"og ved de besynderligste Leiligheder, min Go'e," sagde hun til Mademoiselle Leterrier, der sad hen i SlotsflÃ¸jen som Oldfrue--"kunde tillade sig nogle Anfald af Lystighed"--"#Explosioner#, min Go'e"--saa hun nÃ¦sten blev borte i Latter.

-Aa, De vÃ©d det jo, min Go'e, sagde FrÃ¸ken von Hartenstein, det er jo

FrÃ¸ken von Hartenstein vilde ikke udtrykke sin Beklagelse.

Hofdame Komtesse von Hartenstein lo aldrig uden diskret, bag sit LommetÃ¸rklÃ¦de.

-Det er ikke enhver, som har l'air du trÃ´ne, siger Mademoiselle Leterrier. Hun er mildest talt ikke tilfreds med at sidde som Oldfrue uden Rang.

Men FrÃ¸ken von Hartenstein saa' mod Loftet.--Man tier jo, min Go'e, om de illustre Personer, sagde FrÃ¸ken von Hartenstein.

Hendes HÃ¸jhed havde set hele Basaren. Ved UdgangsdÃ¸ren holdt Overborgmesteren Tale.

Den Legemsdel, som er hÃ¸jest, naar man hugger BrÃ¦nde, var i uafladelig BevÃ¦gelse hos Hr. Borgmesteren, naar han holdt Tale.

Naar Talen var ude, stod Hendes HÃ¸jhed lidt og vilde finde paa noget ... Saa sagde hun:

-Jeg takker Dem ... Det har glÃ¦det mig ... Og gik, mens man altid stod og ventede, hun vilde sige noget mere.

Men Hendes HÃ¸jhed #havde# ikke mange Ord.

*       *       *       *       *

En Gang imellem slog Hendes HÃ¸jhed ogsaa SÃ¸m i en Skyttefane og nedlagde en Grundsten.

Ellers gik Dag som Dag. Der var ingen Forandring. Det var altid det samme.

Undertiden, naar Hendes HÃ¸jhed spadserede sin Tur paa Terrassen og saa' over mod det lange graa Slot, stillÃ¸st og trist, med sine mange smaa Ruder og de gamle Kanoner, som var kÃ¸rt op og stod og rustede foran den hÃ¸je Trappe, og Skildvagten--den ene Mand, som drev op og ned, vendte om og vendte--fÃ¸lte Hendes HÃ¸jhed som en trÃ¦t Beklemmelse, som om hele den graa Slotskasse et Ã˜jeblik trykkede paa hendes Bryst.

Hun saa' fra Siden hen paa Komtesse von Hartenstein, der gik sirligt som en Danserinde paa Benene. Og Hendes HÃ¸jhed gik hurtigere til, irriteret ved det evige Sam-Trit.

Men Komtesse von Hartenstein kom ikke ud af Trit med HÃ¸jheden.

Og efter sin Tur vendte Prinsesse Maria Carolina tilbage til sin Vandfarve eller til sit Broderi. Komtesse von Hartenstein lÃ¦ste hÃ¸jt af Revue des deux Mondes.

Om Aftenen sad Hendes HÃ¸jhed i Hoftheatret i sin Loge. Unge Begyndere og udtjente HeltefÃ¦dre aflirede Schillerske Vers.

Hendes HÃ¸jhed hÃ¸rte det som i Telefon og halvt i SÃ¸vne. Hendes HÃ¸jhed berÃ¸rte en Gang imellem flygtigt Spidsen af NÃ¦sen med Kanten af sin Vifte. Spidsen af NÃ¦sen bevÃ¦gede sig, naar Hendes HÃ¸jhed skjulte en Gaben.

Saadan gik Tiden, og Dag efter Dag.

Og det hÃ¦ndte, at Hendes HÃ¸jhed pludselig overrasket blev vaer, at Markerne grÃ¸nnedes, og Engene langs Floden, og at Buskene ved Vejen stod med store Knopper.

-Men at det er Foraar? sagde hun.

-Vi har idag kun fjorten Dage til Hans HÃ¸jhed Hertugens hÃ¸je FÃ¸dselsdag, sagde FrÃ¸ken von Hartenstein.

-Ja, det er jo sandt, sagde Hendes HÃ¸jhed. Hun blev ved at se ud over de grÃ¸nne Marker.

III

Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolina var giftefÃ¦rdig.

Nogle Aar var der forskellige Sendebud paa BesÃ¸g ved Hoffet. Tre, fire Prinser kom selv.

Maria Carolina blev ved Taflet fÃ¸rt tilbords af den fremmede HÃ¸jhed. De sad begge generte mellem de diskrete Ekscellencer af Hofstaterne og sagde halvhÃ¸jt de ligegyldigste SÃ¦tninger med oplivede Ansigter.

Men pludselig standsede de midt i det, og de fandt ikke mer at sige, men sad og blev ved at smile, bÃ¸jet ind mod hinanden som Folk, der lige vil til at tale, og fandt ikke noget.

Damerne og Herrerne af Hofstaterne blev stikkende i de hviskede Samtaler, og, som HÃ¸jhederne, sad de smilende, bÃ¸jede frem med interesserede Ansigter og sagde ikke noget, drejede Knivene mellem deres Fingre og saa' paa hinanden.

Hans HÃ¸jhed rÃ¸mmede sig meget hÃ¸jt, Gang efter Gang. De unge HÃ¸jheder sad i samme Stilling, smilende ind mod hinanden, som Figurerne i et Vokskabinet.

--Den Mund, naar hun dog lukkede den Mund. Komtesse von Hartenstein var nervÃ¸s, som var det hende selv, der gerne skulde giftes.

Efter Taflet drak man Kaffe i den gule Sal. Hertugen gik til Tarokbordet, og Damerne og Herrerne af Hofstaterne gjorde sig smaa rundt om i Krogene. Komtesse von Hartenstein stak en Naal ud og ind gennem et Stykke Kanevas og bildte sig ind, at hun broderede.

Maria Carolina blev meget livlig. Hun blev ved at tale, hun gav slet ikke slip paa Eksellencerne Kurth og Quaade.

Det var et SpÃ¸rgsmaal i ForstvÃ¦sen, der interesserede Hendes HÃ¸jhed ... Hendes HÃ¸jhed kunde ikke forstaa....

De to Eksellencer stod og trippede under Lysekronen. Hendes HÃ¸jhed hÃ¸rte ikke en Lyd af hvad de sagde, men hun blev ved at spÃ¸rge og tale meget hÃ¸jt og bevÃ¦ge den udslaaede Vifte.

Den fremmede Durchlauchtighed snoede sit OverskÃ¦g og betragtede sine StÃ¸vler.

-Som jeg siger, kÃ¦re Eksellence....

Den kÃ¦re Eksellence stod som paa GlÃ¸der: Han var den sidste. Eksellencen von Kurth var sluppet bort i en Pavse med tre Reverentser.

Eksellencen von Quaade tog en Beslutning: han brÃ¸d af midt i en SÃ¦tning og gik baglÃ¦nds.--Ja, ganske vist, sagde han, Deres HÃ¸jhed, ganske vist.

Der blev et stort tomt Rum rundt om Deres HÃ¸jheder.

De tog Plads ved et Bord og saa paa nogle Tegninger.

Den nÃ¦ste Formiddag var der arrangeret en Udflugt. Herskaberne spiste Frokost paa Bjergslottet, og bagefter blev der spaseret i Skoven.

FÃ¸lget blev borte. De to unge HÃ¸jheder var alene. Maria Carolina krammede krampagtigt om sit Parasolskaft og sagde nu og da nogle stakaandede Ord, mens de gik. Den fremmede Durchlaucht lavede en lang Snirkelgang efter sig i den muldede Jord med sin Stok.

Tilsidst gik de tavse lidt fra hinanden. Den fremmede Durchlaucht saa fra Siden hen paa Prinsesse Maria Carolina. Hun tog sig ikke ud i Profil.

Pludselig blev de Komtesse von Hartenstein vaer ved Omdrejningen af en AllÃ©. Hans Durchlaucht bÃ¸jede sig hastigt ned over en Stub og pirrede i Muldet med sin Stok:-Nej--der var Myrer--Myrer i Stubben.

-Ja ... Hendes HÃ¸jhed troede virkelig ogsaa, der var en Myrekoloni i Stubben ... Hvor mÃ¦rkeligt med de Dyr....

De stod begge og saa ned i Stubben. Hendes HÃ¸jhed gav sig til at le. Hun var kommet til at tÃ¦nke paa en af Mlle Leterriers Anekdoter. En fra Sanssouci.

Hun fortalte den. Den fremmede Durchlaucht lo og fortalte om sin GuvernÃ¸r. Nu var han Professor i "Oldpersisk".

De lo begge lÃ¦nge af Ordet "Oldpersisk".

-Og saa var han skÃ¦vmundet, sagde Hans Durchlaucht.

De unge HÃ¸jheder blev ved at le, mens de gik hen mod Komtesse von Hartenstein.

-Som to BÃ¸rn--min Go'e, sagde Komtesse von Hartenstein til Mademoiselle Leterrier, de var glade som to BÃ¸rn, da jeg overraskede dem....

NÃ¦ste Dag rejste den fremmede Durchlaucht.

Hvis Hendes HÃ¸jhed fÃ¸lte sig skuffet, plagede hun i al Fald ingen med sin Skuffelse. Hun blev atter fÃ¸rt til Bords til dagligt Taffel i den mindre Spisesal af Hans HÃ¸jhed Hertugen; og efter Taflet broderede hun--mens Komtesse von Hartenstein lÃ¦ste hÃ¸jt--paa sin KakkelovnsskÃ¦rm med Perler til Borgerforeningens Basar.

Hendes HÃ¸jhed sad bÃ¸jet ind under Lampen og stak SÃ¸lvperlerne paa den fine Naal. Lyset faldt ned paa hendes rÃ¸de Haandled og paa Ansigtet, som hun holdt hen i SkÃ¦ret.

Hendes HÃ¸jheds Kindben traadte skarpt frem, naar Lyset faldt saadan. Hendes HÃ¸jhed begyndte at blive noget spids.

En Aften, da Arveprinsen var hjemme i BesÃ¸g, sagde han--han havde staaet og set paa hende, som hun sad der, mager og yndeforladt:

-Maria Carolina, tror Du det klÃ¦'er Dig at sidde der og stange Perler?

Han havde sagt det pludselig. Det gav et SÃ¦t i Maria Carolina,

-Dig kan vi da sende til Eisenstein straks, sagde Arveprinsen og drejede sig om paa HÃ¦len.

Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolina bÃ¸jede sig dybere frem over Bordet. Lidt efter samlede hun stille Perlerne sammen og pakkede langsomt Broderiet ind i sit Papir.

Hendes HÃ¸jhed trak sig lidt tidligt tilbage; hun havde en Smule ondt i Hovedet; hun saa ogsaa bleg ud.

Hun gik med sin Broderipakke i Haanden hen til Hertugens Tarokbord. Han spillede med Arveprinsen.

Hans HÃ¸jhed Hertugen kyssede hende paa Panden, mellem to Stik.

-Godnat, min Pige, sagde han.

-Godnat.

Arveprinsen saa op paa sin SÃ¸ster. Hun var saa bleg.

-Hvad, er du daarlig, Mis, sagde han--det var hendes KÃ¦lenavn fra Barn--og han fÃ¸rte kÃ¦rtegnende hendes Haand op til sin Kind. God Bedring, Stakkel.

Hendes HÃ¸jhed var meget nervÃ¸s. Der faldt et Par Taarer ned paa Pakken med Borgerforeningens KakkelovnsskÃ¦rm, mens hun hastigt gik hen gennem Salen.

Den nÃ¦ste Morgen havde Hendes HÃ¸jhed rÃ¸de Ã˜jne, da hun red Tur med sin Broder, Arveprinsen.

De var gode Venner, paa deres gamle Maade. Han drillede hende, og hun var noget sky og ofte studs.

Men undertiden, naar han efter Taflet med et "Velbekomme Mis" kyssede hende paa Kinden, kunde Hendes HÃ¸jhed et Nu skÃ¦lvende trykke sig krampagtigt ind mod Broderens Skulder; og Arveprinsen saa' efter hende, mens hun gik over Gulvet og stille skÃ¦nkede Kaffen og bragte den til Hans HÃ¸jhed Hertugen.

Naa--Arveprinsen strakte de kÃ¸nne Ben i Husartrikoterne ud fra sig--det er s'gu heller ikke muntert ... Han blev ved at se hen paa SÃ¸steren, som skÃ¦nkede Kaffen ved Siden af Komtesse von Hartenstein:

-NÃ¦-Ã¦, man kan s'gu ikke kalde det for muntert.

Hans HÃ¸jhed Arveprinsen blev aldrig mere end tre Dage ad Gangen i Residentsen. Han laa ved Regimentet i Potsdam.

Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolina var atter ene paa sine Rideture. Hun lod den nye Ajax gaa langsomt hen ad Skovvejen. Gamle Ajax var skudt, den var blevet saa stiv i Benene og saa smaat blindÃ¸jet begyndte den ogsaa at blive. Saa havde Arveprinsen skudt den: og Maria Carolina havde ladet det gamle Dyr begrave i Randen af en Lysning i Skoven under en Eg. Det var hendes kÃ¦reste Yndlingsplet i den hele Skov. Men forresten kendte hun hver Udsigt og hver Sti. Hun havde fÃ¦rdedes her sin lykkeligste Tid.

Skovfogedens BÃ¸rn legede ved GÃ¦rdet. Hendes HÃ¸jhed holdt Ajax an og hÃ¸rte paa Legen.

Hendes HÃ¸jhed holdt saa meget af BÃ¸rn. Hun stod af Hesten og satte sig paa GrÃ¸ftekanten mellem Purkene, og de red Ranke og de jublede og lo med hendes hÃ¸je Ridehat ned over Ã˜rene....

Maria Carolina kunde bedst tale med BÃ¸rn. Hun vilde jo alle det saa inderlig godt--men hun vidste aldrig noget rigtigt at sige til alle de andre fremmede Mennesker.

De talte ogsaa tidt om saa meget, om Ting, hun ikke vidste og ikke kendte til.

Og hun forstod dem aldrig rigtig og stod saa fremmed og smilte blot og blev sky og genert....

Med BÃ¸rn var det noget andet. Med dem pludrede hun og lo. Halve Timer sad hun der paa GÃ¦rdet midt i Flokken--de vÃ¦ltede sig over hende, baade paa Bryst og paa Mave, og hendes Ridekjole pyntede de med Burrer og de mindste red paa hendes Skuldre hen ad Skovvejen.

Lakajen holdt Ã¦rbÃ¸digt mellem TrÃ¦erne, stiv som en Skildvagt paa sin Hest.

Naar Hendes HÃ¸jhed vendte hjem, holdt hun ved SkovmÃ¸llen og MÃ¸llerens Datter, Anna Lise, bragte hende et Glas MÃ¦lk.

Den gamle MÃ¸llerkone med det runde, rÃ¸dmussede Ansigt kom frem i DÃ¸ren og nejede, og Hendes HÃ¸jhed drak MÃ¦lken.

-Naar bli'r det saa? sagde Hendes HÃ¸jhed.

-Aa, og MÃ¸llerkonen nejede, det har Stunder, Deres HÃ¸jhed.

-De vÃ©d, jeg gi'er Udstyr, sagde Hendes HÃ¸jhed, til Tak for MÃ¦lken.

Anna Lise fik Glasset igen og nejede.

-Prosit, Deres HÃ¸jhed.

-Ja, Gud velsigne, sagde den Gamle og nejede igen.

-Tak.

-Farvel. Hendes HÃ¸jhed red.--MÃ¸llehjulet klaprede hen gennem Skoven. Langt inde mellem TrÃ¦erne sang et Par Fugle. Hendes HÃ¸jhed holdt Ajax an og lyttede: En SpÃ¦tte havde travlt der paa den nÃ¦re Stamme.

Ved Enden af Vejen saa' man Slots-Parkporten med sine to itubrukne Vaser.

Hendes HÃ¸jhed red Fod for Fod.

*       *       *       *       *

Arveprinsen skulde paa Rejser i Orienten. Hans HÃ¸jhed Hertugen solgte sine Heste for at spare. Maria Carolina gik i omsyede Kjoler. Det var Tanternes Galla-Rober fra Wien.

IV

Hoffet var for fÃ¸rste Gang inde fra Landet for at gaa i Theatret.

Hendes HÃ¸jhed saa i Kikkerten efter kendte Ansigter. Hun havde sat sig tilrette paa den gamle Plads i Logen, halvt bag det FlÃ¸jelsforhÃ¦ng og fÃ¸lte det saa hjemligt rart: Alle Abonnenterne havde deres gamle Pladser i Balkonen--nu kunde man da se, ved den nye Krone, som var hÃ¦ngt op under Sommeren.

Hendes HÃ¸jhed hÃ¸rte ikke et Ord af "Don Carlos". Naar hun, en Gang imellem vendte Ansigtet mod Scenen, saa hun Hr. von PÃ¸llnitz staa paa TÃ¦erne, med HÃ¦nderne presset ind mod sit Bryst ... Hr. von PÃ¸llnitz var Marquis Posa ... Hr. von PÃ¸llnitz havde vist igen lagt sig ud i Ferien ... Ovre i Hofdamelogen blundede FrÃ¸ken von Hartenstein allerede, siddende som en Tinsoldat saa ret op i sin Stol.

Hendes HÃ¸jhed blev ved at sidde med Kikkerten for Ã˜jnene eller Viften halv udfoldet i Haanden i sit SkÃ¸d--og saa' ikke og hÃ¸rte ikke. Hun vidste ikke, hvorpaa hun tÃ¦nkte; hun fÃ¸lte kun, hun sad saa godt i Ro her i Krogen, mens de spillede alt det dernede.

Naar der applavderedes, lÃ¸ftede hun HÃ¦nderne op over Logebrystningen og fÃ¸rte mekanisk de behandskede Haandflader et Par Gange lydlÃ¸st imod hinanden. Hun vidste det knap, naar hun gjorde det.

Det var en "Sortie" af Hr. von PÃ¸llnitz. Han svedte som en Lastdrager. Hr. von PÃ¸llnitz svedte altid, naar han tolkede stÃ¦rke FÃ¸lelser.

Hr. von PÃ¸llnitz spejlede sig i Foyeren. Hr. von PÃ¸llnitz spejlede sig gerne, naar han var i Trikoter. Han stod i Positur, saa han saa' begge Rundingerne af sine LÃ¦gge og smilede med et fint Hofsmil til Spejlet. Hr. v. PÃ¸llnitz lod Bolingbroke smile saadan til Lady Marlborough.

Naar han var alene, vred Hr. von PÃ¸llnitz Hovedet af Led for at se sig paa Ryggen. Hr. von PÃ¸llnitz havde sin Fejl #der# bagtil. Han var for fyldig #der#, hvor Menneskene sidder. Intendanten lod ham ofte hÃ¸re det i Helteroller. Hr. von PÃ¸llnitz spejlede i Enrum altid den for hÃ¸je Legemsdel....

Hr. von PÃ¸llnitz var sunket hen i Udsigten til begge sine LÃ¦gge....

Prinsesse Eboli kom hen til Spejlet. Hr. v. PÃ¸llnitz for op:

-KÃ¦re Ven--man troede altid Hr. von PÃ¸llnitz mindst havde talt Stjernerne og vilde meddele Resultatet, naar han sagde sit "kÃ¦re Ven"--saa De. HÃ¸jheden deltog i Applavsen?

Regisseuren kaldte paa Marquis Posa....

Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolina sad stadig ubevÃ¦gelig i sin Krog. Hans HÃ¸jhed Hertugen tog Plads bagved hende. Han sad og fÃ¸rte uafladelig sine fem udspilede Fingre gennem sit lange SkÃ¦g, indtil han faldt i SÃ¸vn. Han vaagnede regelmÃ¦ssigt ved Lyden, naar TÃ¦ppet raslede ned. Han satte sig da hen til Logebrystningen i Lyset, bÃ¸jet frem mod Prinsessen. Han havde, naar han sad foran i Logen, den Vane at bevÃ¦ge LÃ¦berne, som om han stadig talte. Han sagde aldrig et Ord.

Hendes HÃ¸jhed saa' over i Hofdamelogen. FrÃ¸ken von Hartenstein var vaagnet--midt i Akten, Hun sad med opspilede Ã˜jne og stirrede ned paa Scenen. Komtesse von Hartenstein saa' ud som en skrÃ¦mt HÃ¸ne.

I samme Nu slog hende den besynderlige Klang af en Stemme fra Scenen--raa, nÃ¦sten dyrisk. Hendes HÃ¸jhed fo'r uvilkaarlig sammen: Det var Don Carlos, der talte til Dronningen.

hede Ã˜jne ... Hvor slog han dog om sig med de lange Arme.

Sie waren mein--im Angesicht der Welt,
Mir zugesprochen von zwei grossen Thronen,
Mir zuerkannt von Himmel und Natur,
Und Philipp--Philipp hat mir sie geraubt.

Hendes HÃ¸jhed bÃ¸jede sig ned og lÃ¦ste Don Carlos' Navn paa den udslagne Plakat: Josef Kaim. Og skÃ¸nt hun egentlig ikke vilde, fulgte hun forbavset med Ã˜jnene hver Mine, bÃ¸jet lidt frem og uden Kikkert.

Hun hÃ¸rte knap Ordene han talte, bare Stemmen blev hun ved at hÃ¸re. Og nysgjerrig, halvt skrÃ¦mt, som hun vilde bÃ¸je sig ned over noget sÃ¦rt KrÃ¦, der krÃ¸b hendes Vej forbi paa Jorden, saa' hun ned paa ham.

Han talte og krÃ¦ngede LÃ¦berne frem, saa man saa' alle hans TÃ¦nder; og han bÃ¸jede sig sammen med knyttede HÃ¦nder, som sled han i Raseri i fangende, usynlige StÃ¦nger.

-Kretiner, sagde Hans HÃ¸jhed Hertugen bag hende. Han var ogsaa vaagnet.

Eksellencen von Kurth blev kaldt op i den hertugelige Loge i Mellemakten.

Maria Carolina hilste og rakte ham Haanden.

-En oprÃ¸rsk Person, vor nye Elsker, Deres HÃ¸jhed, sagde Eksellencen og bukkede.

Det var Hendes HÃ¸jhed, som hun havde sÃ¸gt om de Ord ... Ja, sagde hun og saa igen hans Stillinger, som han havde staaet i overfor Dronningen ... Ja....

-Vort Hoftheater er ikke noget Menageri, sagde Hans HÃ¸jhed.

Eksellencen von Kurth stod forblÃ¸ffet: Ja--sagde han--Deres HÃ¸jhed har Ret, den unge Mand er noget heftig....

TÃ¦ppet gik op igen og atter ned. Aftenen forlÃ¸b.

-Saa tager vi vel hjem, sagde Hans HÃ¸jhed.

-Ja. Maria Carolina lagde sin Arm i hans. De gik ud gennem ForvÃ¦relset ned ad Trappen.

Eksellencen von Kurth og Intendanten stod i Vestibulen. Intendanten skrabede ud, med ynkeligt Ansigt, og den hÃ¸jre Skulder tilvejrs, som om han ventede noget korporligt paa Siden af Hovedet.

-Ja, ja, sagde Hans HÃ¸jhed, som von Kurth siger en oprÃ¸rsk Person ... Hendes HÃ¸jhed blot smilede.

De gik videre ud paa Trappen i det fri. Det havde regnet, og der faldt endnu nogle enkelte, store Draaber paa Stenene. Den friske KÃ¸lighed slog ned fra Parkens TrÃ¦er.

-Aa, det har regnet, sagde Maria Carolina. Hun fÃ¸lte et Velbehag under den frie Himmel.

-Slaa dog Vognen ned, sagde hun. Det regner jo ikke mer.

Hertugen kÃ¸rte bort med sin Kavaler. Maria Carolina blev staaende paa Trappen, mens de slog Vognen ned. Hun strakte Haanden ud for at fange en Draabe.

-Men det regner endnu, sagde Komtesse von Hartenstein. Det blir en Skylle igen ... FrÃ¸ken von Hartenstein havde en Hat med Ã¦gte Fjer.

-Aa--blot lidt fra TrÃ¦erne....

De begyndte at kÃ¸re, og i hastigt Trav rullede de ad Alleen ud paa Landevejen, gennem Dalen. Uvejret var lige hÃ¸rt op. De mÃ¸rke Skyer rullede sig bort over HÃ¸jderne som et stort KlÃ¦de. Himlen var dybblaa, saa fuld af Stjerner.

Vejen bugtede og lÃ¸b langs med Floden. Let Damp stod op af StrÃ¸mmen. Det mÃ¸rke Vand saas ind mellem svajende Pile.

-KÃ¸r langsommere, sagde Maria Carolina.

De kÃ¸rte ganske langsomt. Hestene raslede i SeletÃ¸jet, utaalmodige efter at komme hjemad. Saa gik de atter stille Fod for Fod.

Der var som i Vaar en Duft fra GrÃ¦s og TrÃ¦er. Saa stille, at man hÃ¸rte Draabernes Fald, naar de en efter en glede fra Pilenes Blade ned i StrÃ¸mmen.

-Hvor Natten er smuk.

Hendes HÃ¸jhed aandede dybt. Hun sad med tilbagelÃ¦net Hoved og saa op i Natten.

Et Vers faldt hende ind og et andet og et endnu. Hun vidste ikke, hun kunde dem udenad, nu hvor de kom--de dejlige Ord.

-Hvor Natten er smuk, sagde hun igen.

De var kÃ¸rt bort fra Floden, opad i HÃ¸jderne. Borte i Horisonten korn nu og da et hastigt og fjernt Lyn. Graner og Birke duftede paa Skraaningerne. En Hund fo'r op i et Vogterhus, inde i Skoven, og glammede.

*       *       *       *       *

Hendes HÃ¸jhed sad foran sit Toiletspejl. Kammerpigen flettede hendes Haar.

Vinduerne stod aabne bag de lange Stores. Et Par Insekter flÃ¸j omkring Lysene.

De flÃ¸j rundt og rundt; ind gennem Flammen og sved sig; rundt og rundt ... Hendes HÃ¸jhed slog til dem: Aa--de Dyr, sagde hun.

Det faldt hende ind, hvem Mennesket lignede....

Ja.

Billedet i Hertugindens Dagligstue, hvor Marie Antoinette fÃ¸res til FÃ¦ngslet ... Der stod en ung Mand med knyttet Haand og Hovedet lidt bÃ¸jet ... Allerforrest, tilhÃ¸jre....

Det var ham, han lignede.

De to Insekter surrede ind i Lyset og faldt ned.

-Aa, luk Vinduet, sagde Maria Carolina Der flyver saa meget Kryb herind.

*       *       *       *       *

Hoffet havde boet i Residentsen en Maanedstid. Dag fulgte efter Dag i vanligt Trit.

Hendes HÃ¸jhed malede Akvarel; hun gav enkelte Dage Kur; hun spaserede sin Time med Komtesse von Hartenstein paa Terrassen.

Hendes HÃ¸jhed mÃ¸dte undertiden Hr. Hofskuespiller Kaim ... Det kunde ikke nÃ¦gtes, han var hÃ¦slig. Det flade Ansigt saa gult som en Citron. Han hilste ogsaa meget kejtet med sin hÃ¸je Hat.

Det var en Dag, midt i November, en Formiddag med det fuldeste Lys over Parkens mange farvede TrÃ¦er; tyndt var LÃ¸vet, faldne Blade laa allerede som et gulbroget TÃ¦ppe over Gange og PlÃ¦ner. Hendes HÃ¸jhed havde drukket Kaffe i det Ã¸verste Lysthus med nogle Damer. De havde netop rejst sig for at gaa, da Hr. Josef Kaim kom forbi Verandaen.

Hendes HÃ¸jhed gik ned ad Trappen med et Par Damer. Hr. Kaim hilste.

Hendes HÃ¸jhed standsede paa det nederste Trin.

-Hr. Kaim, sagde hun. Her er en meget smuk Udsigt oppe paa Platformen. Vil De maaske se den idag--her er just aabent?

Hr. Kaim var bleven staaende med et SÃ¦t--med Hatten i Haanden.

-Jeg takker--jeg takker Deres HÃ¸jhed.

-Steindl--Hendes HÃ¸jhed vendte sig til Tjeneren--vis De Hr. Hofskuespiller Kaim op paa Platformen ... Udsigten er virkelig smuk....

-Jeg--har hÃ¸rt det ... Deres HÃ¸jhed....

Hendes HÃ¸jhed hilste og gik videre med sine Damer.

Gehejmeraadinden talte fremdeles om Dronningen af RumÃ¦nien.

-En MajestÃ¦t, der sÃ¦tter VersfÃ¸dder sammen, sagde hun....

-Og gi'er KÃ¦rlighedshistorier i Trykken....

-_Horrible_, sagde Mlle Leterrier.

-Ja--det var den samme Stemme--kort og vred, som om Mennesket stadig fo'r op mod en FornÃ¦rmelse.

Hendes HÃ¸jhed var standset. Hun saa et Ã˜jeblik udover den skinnende Have.

-Ja--sagde hun--Dronning Elisabeth skriver smukke Poesier.

Mundene klappede bums i paa Damerne.

Mlle Leterrier tog Teten: Mais oui--sagde hun--_votre Altesse--des vers Ã©tonnants_....

Og i samme Tone som naar hun tog Udgangspunkter for Hendes HÃ¸jhed den Gang, for femten Aar siden, sagde hun igen:

-_Oui--voilÃ  une madame de StaÃ«l sur le thrÃ´ne_....

De andre Damer tav og lod Fru StaÃ«l sidde paa sin Throne. De vendte tilbage til Slottet.

Om Eftermiddagen kÃ¸rte Hendes HÃ¸jhed Tur til det italienske Slot med Komtesse von Hartenstein. Naar hun efter Taflet havde skÃ¦nket Kaffen til Hans HÃ¸jhed Hertugen--Hans HÃ¸jhed Hertugen var meget plaget af Gigt i denne Vinter; Hans HÃ¸jheds Spillebord var flyttet hen lige foran Ilden--kÃ¸rte hun i Theatret; eller hun sad hjemme i sin vante Krog i den gule Sal.

Hendes HÃ¸jhed lÃ¦ste i Vinter helst selv.

Hendes HÃ¸jhed lÃ¦ste Schiller.

Hun sad bÃ¸jet og lÃ¦ste med Bindet i sit SkÃ¸d. Hun holdt tidt op og saa ud for sig med Hovedet stÃ¸ttet i sin Haand.

Man hÃ¸rte i Salen kun Kortenes sagte Fald mod Bordet, naar de spillede, og Hofmarschallens Gammelmandshoste, som han sÃ¸gte at faa til at tage sig ud som en diskret og undertrykt Latter, der lÃ¸d saa umotiveret hen i Stilheden.

Hendes HÃ¸jhed lod Haanden synke og saa sig rundt i Salen. Hun saa Hans HÃ¸jhed Hertugens bÃ¸jede Ryg og Hofmarschallen i Profil--hans Hoved rokkede lidt.

Komtesse von Hartenstein sad nogle Skridt fra hende. Den sorte Paryk stak grelt af mod Panden, der var fuld af poudre de riz over Rynkerne....

Og Hendes HÃ¸jhed bÃ¸jede sig og lÃ¦ste igen.

-Maria Carolina, kaldte Hans HÃ¸jhed. Maria Carolina rejste sig og lukkede Bogen.

-Vi er fÃ¦rdige, sagde Hans HÃ¸jhed.

Maria Carolina gik stille hen til Spillebordet og tog Plads.

De hÃ¸je Herskaber spillede et Parti PiquÃ©, fÃ¸r de trak sig tilbage.

*       *       *       *       *

Komiteen til "Borgerforeningens" Basar opfordrede Hr. Hofskuespiller Joseph Kaim til at yde sin velvillige Assistance med et Deklamationsnumer. Det var Overborgmesteren, som fik Ideen i et KomitemÃ¸de en Aften, da han havde vÃ¦ret til Taffel.

I DamekomitemÃ¸det paa Slottet forespurgte man Hendes HÃ¸jhed Protektricen om Tilladelse til at anmode--"det var maaske en Afveksling"--Hr. Josef Kaim om at assistere ved Basaren.

Hendes HÃ¸jhed mente, at Hr. Kaim vel allerede havde et stort Publikum.

Hr. Hofskuespiller Kaim lovede villigt at efterkomme Opfordringen.

Hr. Hofskuespiller von PÃ¸llnitz maatte tilstaa, at han #forstod# ikke Komiteen.

Hr. von PÃ¸llnitz var i disse Dage altid paa Gaden. Man faldt over Hr. von PÃ¸llnitz, blot man satte sin Fod paa Gaden.

-KÃ¦re Ven sagde han--#begriber# De?--

Intet Knaphul var helligt for Hr. von PÃ¸llnitz: I tyve Aar--kÃ¦re Ven ... tyve Aar ... har jeg vist dem den Venlighed--

-Ja--bedste Hr. von PÃ¸llnitz ... jeg skal denne Vej....

-Tyve Aar ... Hr. von PÃ¸llnitz tog sig til Panden og blev staaende et Ã˜jeblik med udstrakt Arm, Fingrene udspilede, og med stirrende Ã˜jne--KÃ¦re Ven--Naa--skal De denne Vej?--jeg fÃ¸lger Dem....

Hr. v. PÃ¸llnitz gik Gade op og Gade ned.

-Men der maa jo vÃ¦re Grunde, sagde han. Man skylder mig Grunde ... Man maa give mig Grunde....

Naar om Aftenen GÃ¦stestuen i "Hertugen" blev lukket, tog Hr. von PÃ¸llnitz en Arm. Hr. von PÃ¸llnitz slap den sent:

-KÃ¦re Ven--Hr. von PÃ¸llnitz standsede og saa Ledsageren lige ind i Ansigtet--Tingen er, man kan jo ikke #tie#--der maa jo tages Forholdsregler ... man maa dog vide....

Hr. von PÃ¸llnitz kom hjem Klokken to, tre om Natten.

Naar Hr. von PÃ¸llnitz var hjemme, sad han stille hen i sin Stol med HÃ¦nderne paa sine Laar. Undertiden lÃ¸ftede han langsomt Armen og lagde smerteligt Haanden op paa sin Plade.

-Det er jo det--Mariane, sagde Hr. von PÃ¸llnitz til sin Frue--#hvis# man #begreb# det.--

*       *       *       *       *

Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolina havde aldrig set saa godt ud. Hendes HÃ¸jhed var i noget fornemt, slankt Graat, der klÃ¦dte hende rent mÃ¦rkeligt: Hendes HÃ¸jhed var nÃ¦sten smuk, som hun kom ind i Basaren med Overborgmesteren.

Hendes HÃ¸jhed gik op ad Trinene til Tribunen og tog Plads. Sangerne begyndte at synge.

Hr. PÃ¸llnitz havde tilbudt sig at staa i Tombola.

-KÃ¦re PÃ¸llnitz, havde Fru von PÃ¸llnitz sagt: om du vilde fÃ¸lge mit Raad.

Hr. von PÃ¸llnitz fulgte altid sin Kones Raad: Hr. von PÃ¸llnitz stod i Tombola med et bredt Bonvivantsmil.

-Hvor det er morsomt engang at hÃ¸re en anden--sagde Hr. von PÃ¸llnitz til alle. Han var saa urolig, at han trippede.

-KÃ¦re Ven, sagde han. Man har fri....

Hr. von PÃ¸llnitz var lykkelig.

Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolina var lidt ubarmhjertig mod Borgerforeningens Buket: Der faldt under Sangforeningens Sang det ene Blad efter det andet ned for hendes Stol.

Hr. von PÃ¸llnitz lagde Armene overkors ved sin Tombola: Hr. Hofskuespiller Josef Kaim kom frem i Kjole og hvidt.

Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolina hilste ved at bÃ¸je Ansigtet ned over Borgerforeningens Buket.

Hr. Josef Kaim deklamerede "Sangerens Forbandelse". Han havde hÃ¦ngende Skuldre i en flunkende ny Kjole. Skjorten skÃ¸d sig under AnstrÃ¦ngelsen op og stod ud af Vesten, og Hr. Kaim trak den ned mellem hvert Vers.

Hr. Kaim deklamerede lidt slettere end Alverden.

Fru von PÃ¸llnitz sad paa reserveret Plads. Hun havde NÃ¦seklemmer paa og saa uafbrudt paa Prinsessen. Hendes HÃ¸jhed blev ved at sidde med bÃ¸jet Hoved. Hun saa ned i Gulvet paa Hr. Kaims FÃ¸dder, uhyre FÃ¸dder i et Par Laksko med hÃ¸je HÃ¦le.

En #Bredde# af FÃ¸dder....

Hendes HÃ¸jhed var nervÃ¸s; den stakkels Borgerforenings Buket. Fru von PÃ¸llnitz var overbevist om, at Baandene snart var ganske krÃ¸llede.

--Han stod #ganske# som Hr. v. PÃ¸llnitz. Den hÃ¸jre Haand presset ind mod Brystet--en tyk Haand i en klemt hvid Handske--og strakte Hals--og hvor var han varm....

Hendes HÃ¸jhed saa atter stift ned--paa de store FÃ¸dder.

Det var forbi, og Hr. Josef Kaim bukkede. Der applauderedes livligt i Salen. Hr. von PÃ¸llnitz strakte Armene langt frem i HÃ¸jde med sit Hoved og klappede heftigt.

Hendes HÃ¸jhed Protektricen rejste sig hurtigt. Sangerne havde sat an til Slutningsnumeret, men holdt inde, og det blev ved et hendÃ¸ende KvÃ¦k. Dirigenten, der skrÃ¦vede med Ryggen til Salen, blev staaende med lÃ¸ftet Haand....

Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolina var allerede nede af Tribunetrappen.

Damerne flÃ¸j til Boderne og fik de udbredte Duge vÃ¦k, som skÃ¦rmede de udsÃ¸gte Genstande ... Det var knap, at FrÃ¸ken von Hartenstein kunde indhente Hendes HÃ¸jhed.

HÃ¸jheden smilede hastigt frem gennem BodrÃ¦kken. I Bod Nr. to straalede Fru Overborgmesteren bag sine Dynger af "Prinsessens Peberkager".

HÃ¸jheden smilede svagt til Boden og gik forbi. Fru Overborgmesteren var knikset ned bag Peberkagerne og blev staaende i Nejningen: Hendes HÃ¸jhed kÃ¸bte i Fru HoftandlÃ¦gens Barak.

Fru Overborgmesteren havde fÃ¸dt ti BÃ¸rn til Verden. Hun fik det med Hold over LÃ¦nderne ved saadanne Lejligheder.

Hendes HÃ¸jhed havde aldrig vÃ¦ret saa livlig! ... Hun talte lÃ¦nge i hver Butik, nederst i Salen....

Da Hendes HÃ¸jhed tog bort, rev Hr. von PÃ¸llnitz "Leve't" ud af Munden paa Overborgmesteren.

Hr. von PÃ¸llnitz var i det Hele i Ekstase.

-KÃ¦re Ven--Hr. von PÃ¸llnitz omfavnede Hr. Kaim--et Organ ... et Foredrag ... Jeg vil indlemme "Sangerens Forbandelse" i mit Repertoire....

Ud paa Aftenen kÃ¸btes Fru Overborgmesterens Peberkager underhaanden til Buffet'en.

Hr. og Fru von PÃ¸llnitz gik hjem.

Hr. von PÃ¸llnitz rÃ¸mmede sig; Fru von PÃ¸llnitz hÃ¸rte det ikke.

Tilsidst sagde Hr. von PÃ¸llnitz og gned sig under Hagen--Hr. von PÃ¸llnitz gned sig under Hagen som en HÃ¸ker i fortrolige Ã˜jeblikke og frembragte en gryntende Lyd--:

-Hm "Mutter PÃ¸llnitz"--Mutter PÃ¸llnitz var et KÃ¦lenavn--hvad si'er du saa?

-Hvad jeg siger--David--til hvad?

-Til hvad? sagde Hr. von PÃ¸llnitz. Som om der ... Til hvad?

-Mener du den unge Mand. Det var meget net.

-KÃ¦re Mari ... Hr. von PÃ¸llnitz kom ikke videre....

-Naar man betÃ¦nker, at det unge Menneske er ganske uden Ã˜velse; Fru von PÃ¸llnitz sagde det venligt.

Hr. von PÃ¸llnitz sagde ikke noget. Han havde det varmt.

-PÃ¸llnitz, sagde Fru von PÃ¸llnitz--du skulde slutte dig lidt mere til Hr. Kaim.

-Slutte mig--min Pige, Hr. von PÃ¸llnitz stod stille....

-Ja--han gÃ¸r virkelig et rart Indtryk--saa beskeden og forlegen endnu....

De var hjemme.

Hr. von PÃ¸llnitz sad lÃ¦nge i sin Stol, stille, med HÃ¦nderne paa sine Laar.

Siden laa han timevis vaagen. Han sukkede og pustede og saa over paa Fru von PÃ¸llnitz. Hun lod, som hun sov.

Hr. von PÃ¸llnitz vendte og drejede sig og slog sig paa Hovedet, saa Nathuen flÃ¸j fra hÃ¸jre til venstre: Hr. von PÃ¸llnitz laa med Nathue.

NÃ¦ste Morgen tog Hr. von PÃ¸llnitz "Engelsk Salt". Hans Mave taalte ikke stÃ¦rke SindsbevÃ¦gelser.

Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolina klÃ¦dte sig om, da hun kom hjem, og hun gik ned i den gule Sal.

Komtesse von Hartenstein lÃ¦ste hÃ¸jt af "_Revne des deux mondes_". Det var en Afhandling om den evropÃ¦iske Indflydelse i Kina.

Da Hendes HÃ¸jhed skulde til Ro, og Kammerjomfruen flettede hendes Haar, paastod Hendes HÃ¸jhed uafladelig, hun trak i Fletningen.

-Herre Gud--Hendes HÃ¸jhed var meget sensibel--De piner mig....

-Men, Deres, HÃ¸jhed....

-Nu igen....

-Deres HÃ¸jhed....

-Aa--lad mig selv....

Hendes HÃ¸jhed tog selv Haaret og begyndte at flette det.

Og to Minutter efter lod hun det falde igen....

Kammerjomfruen forstod ikke HÃ¸jheden. Stille flettede hun Haaret og bandt det varsomt op.

*       *       *       *       *

Hans HÃ¸jheds Gigt var meget slem. Et Par Uger tog Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria ikke i Theatret.

Hr. von PÃ¸llnitz var meget optaget: han virkede for selskabeligt Samkvem mellem Hofteatrets Medlemmer.

-KÃ¦re Ven, sagde Hr. von PÃ¸llnitz--man ser aldrig hinanden....

-Bedste Ven, man er Kammerater, og vi lever som fremmede....

-KÃ¦re Ven--man maa se hinanden....

NÃ¦ste LÃ¸rdag var der Middag hos Hr. von PÃ¸llnitz. Hr. Hofskuespiller Kaim havde Fru von PÃ¸llnitz til Bords.

V

Vaaren kom med kriblende Sol og GrÃ¸de. Hendes HÃ¸jhed var nervÃ¸s. Foraars-Uroen angreb Hendes HÃ¸jhed.

-HÃ¸jheden har Indfald, sagde Komtesse von Hartenstein--min Go'e, uberegnelige....

Komtesse von Hartenstein tilbragte sine fleste Eftermiddage hos Mademoiselle Leterrier. Hendes HÃ¸jhed trak sig i den sidste Tid ofte tilbage om Eftermiddagen. Hun vilde hvile sig.

Hendes HÃ¸jhed havde lukket DÃ¸ren af, saa Kammerjomfruen maatte banke paa, naar hun skulde klÃ¦de HÃ¸jheden paa til Taflet.

Komtesse von Hartenstein sad ovre hos Mademoiselle Leterrier.

-Min Go'e, sagde hun, det er Nerverne ... Men hvem der #lider#, min Go'e--det taler man ikke om ... HÃ¸jheden har #Indfald:# Igaar #gik# vi hjem fra Theatret--

-#Gik?#

-Ja--min Go'e, vi gik; HÃ¸jheden sendte Vognen bort ... #Det# SlÃ¦beskÃ¸rt #har# jeg haft min Nytte af....

Komtesse von Hartenstein beskrev ikke, hvad hun led. Men hun havde en Maade at #tie# paa om sine Lidelser--"min Go'e, jeg har jo at bÃ¸je mig"--saa hun saa' ud, som hun daglig blev slagtet.

Mademoiselle Leterrier nikkede forstaaelsesfuldt.

-_Mais oui_--sagde hun--_c'est l'Ã¡ge orageux_.

-Ja, sagde Komtesse von Hartenstein; hun forstod ikke, hvad Mademoiselle mente: Komtesse von Hartenstein havde aldrig kendt nogen Ã¡ge orageux.

-_Mais oui--c'est Ã§a_, gentog Mademoiselle. #Hun# kendte det. Mademoiselle Leterrier havde en "NevÃ¸", en lang friseret Laban af en Referendar, der besÃ¸gte hende to Gange om Aaret og regelmÃ¦ssigt tÃ¸mte hendes Sparekassebog. C'est Ã§a, sagde Mademoiselle Leterrier.

Det ringer. Det er Fru von PÃ¸llnitz. Fru von PÃ¸llnitz har taget Timer i Fransk i Vinter hos Mlle Leterrier.

De tre Damer taler om Vejret, der er saa ustadigt og slemt for Hans HÃ¸jhed Hertugens Gigt.

*       *       *       *       *

Hans HÃ¸jhed Hertugen var meget plaget af Gigt. Han havde ikke en Gang saa meget som kunnet sÃ¦tte sin Fod i Hoftheatret i de sidste to Maaneder.

Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolina satte sig paa hans Plads i MÃ¸rket. Lyset fra Rampen generede. Hendes HÃ¸jhed sad ogsaa hellere der--lidt tilbage i Skjul: Hendes HÃ¸jhed var virkelig undertiden ganske skrÃ¦mt i Hoftheatret nu.

-Har han ikke faaet dem gjort til Rebeller allesammen, sagde Eksellensen Kurth. Det er en Galskab, der smitter....

Komtesse von Hartenstein mente, at den store Devrient vendte sig i sin Grav.

Hendes HÃ¸jhed sad blot forskrÃ¦mt.

Josef Kaim #rev# de unge paa Scenen med sig.

Det var ikke stor Kunst. Men den hede Ungdom gennembrÃ¦ndte MestervÃ¦rkerne med alle Lidenskaber. Had var det rene Vildskab, og KÃ¦rlighed var Raseri. Liv stod der i de lyse Luer af TÃ¸jleslÃ¸sheden.

De Godtfolk i Residentsen sad i Hoftheatret saa forblÃ¦ste, som gik de over Raadstuepladsen i Storm.

Maria Carolina trykkede sig ind i sin Logekrog. Hun fÃ¸lte en sky Forbavselse, en beklemt Modvillie, der ikke vidste, mod hvem den skulde vende sig. Og hun blev siddende, som en DÃ¸v, der kÃ¦mper for at hÃ¸re, og stirrede paa disse Mennesker.

Josef Kaims Stemme lÃ¸d gennem alle de andres.

Undertiden lÃ¸d den ogsaa smeltende mildt, smigrende blÃ¸d som Musik--som naar Don Karlos talte til Dronningen.

Og nysgjerrig saa Hendes HÃ¸jhed ned paa Don Karlos, der knÃ¦lede for den Elskede--paa hans Ansigt, der straalende vendte op imod hendes, paa LÃ¦berne, der bevÃ¦gede sig under sagte Ord, og Hovedet, der bÃ¸jede sig, naar han kyssede hendes Haand.

Og lÃ¦nge, med en egen GlÃ¦de, gemte Hendes HÃ¸jhed over Billedet, mens hun lukkede Ã˜jnene.

Men Stykket gik videre. Og vildt kÃ¦mpede Eboli om Karlos, og Karl svor sin Fader Fjendskab i Forbandelser, og Posa gik i DÃ¸den, Posa den RetfÃ¦rdige.

Hendes HÃ¸jhed vidste knap af Ordene. Men hun hÃ¸rte de oprÃ¸rte Stemmer som i et stort Kor, og hun fÃ¸lte en klemmende Angst, som om noget besvÃ¦rede Aandedrag og Hjerteslag i hendes Bryst.

Naar TÃ¦ppet var faldet, og det var forbi, blev hun siddende paa sin Plads, og hun stirrede aandsfravÃ¦rende paa TÃ¦ppet, der pludselig blev mÃ¸rkt, og Jerngitret, der skÃ¸d langsomt ned, en sort VÃ¦g, og faldt tungt i Gulvet.

Hendes HÃ¸jhed rejste sig, og hun blev endnu staaende ved Randen af Logen, og hun saa ud i den tomme Sal i HalvmÃ¸rket med alle de gabende Stolestader.

Fru von PÃ¸llnitz havde i Vinter Plads i Logen vis-Ã -vis Prinsessens i fÃ¸rste Etage.

Hun tog TÃ¸jet paa i den aabne LogedÃ¸r; Fru von PÃ¸llnitz havde NÃ¦seklemmen paa under SlÃ¸ret.

Lakajen havde lÃ¸ftet Portieren til den lille Salon. Prinsessen vendte sig og gik ham forbi. Hun kÃ¸rte hjem.

Hans HÃ¸jhed Hertugen havde ventet paa Hendes HÃ¸jhed til PiquÃ©'en. Han sad og trommede med Knoerne paa Spillebordet og saa paa Uret hvert halve Minut.

Klokken er elleve, sagde Hans HÃ¸jhed. Han havde allerede Kortene i HÃ¦nderne.

-Ja--Deres HÃ¸jhed. Maria Carolina tog Plads, og Hans HÃ¸jhed gav Kort. De spillede i Tavshed, gav, tog Kort og stak.

En Lakaj listede over Gulvet med Theservicet. Komtesse von Hartensteins Strikkepinde raslede sagte.

Deres HÃ¸jheder blev ved at spille.

Naar Spillet var ude, samlede Hans HÃ¸jhed Kortene.

-Det er blevet sent, sagde han.

-Klokken er halv tolv, sagde Hendes HÃ¸jhed. Hun rejste sig og gik hen over Gulvet mod en Vinduesfordybning. Hun stÃ¸ttede et Ã˜jeblik sit tunge Hoved mod Vinduessprossen.

-Deres HÃ¸jheds The. sagde Komtesse v. Hartenstein.

-Tak--jeg kommer....

Herskaberne drak The i Tavshed.

*       *        *       *       *

Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolina vilde hente en Bog i "Hertugindens Dagligstue", fÃ¸r hun gik til Ro. En Lakaj bar Armstagen foran hende.

Hendes HÃ¸jhed gik hen til den lille Reol og mekanisk tog hun en Bog af Hendes HÃ¸jhed Hertugindens Haandbibliothek. Hun lagde den fra sig paa Bordet, og mens Lakajen ventede med den lÃ¸ftede Kandelaber, betragtede hun "Marie Antoinette, der fÃ¸rtes til FÃ¦ngslet".

Hun betragtede Ansigterne og Skikkelserne med de knyttede HÃ¦nder.

Hun saa' fra Rebellerne hen paa Dronningens Ansigt. Hun skred rank frem, kongelig, gennem PÃ¸blen. Ansigtet nÃ¦sten straalede i sin uantastelige Ro.

Maria Carolina saa bort fra Billedet rundt i hendes HÃ¸jhed Hertugindens private Gemak ... Det var, som hendes Moder kom hende i MÃ¸de fra hver Plet....

Hun saa hende sidde #der# i den hÃ¸jryggede Sofa fra det fÃ¸rste KejserdÃ¸mme, rank og smuk og rolig--de ringbesatte HÃ¦nder laa foldede i hendes SkÃ¸d--mens hun, en lille Pige, #der#, foran Hendes HÃ¸jhed Hertuginden, staaende midt paa Gulvet, hviskede en af Lafontaines Fabler--paa Stolen derhenne sad Mlle Leterrier og bevÃ¦gede LÃ¦berne til Fabelordene, som om hun vilde suflere hende.

Og naar Fablen var ude, bÃ¸jede Hertuginden, hendes Moder, sig let fremad:

-Godt, sagde hun, meget godt.

Og Maria Carolina nejede, mens Hertuginden, hendes Moder, let berÃ¸rte hendes Pande med sine LÃ¦ber.

Maria Carolina traadte tilbage. Og Hertuginden strakte Haanden ud til Kys for Mlle Leterrier, og hun sagde igen:

-Det er jo meget godt, Mademoiselle.

Hendes HÃ¸jhed hÃ¸rte Hertugindens, hendes Moders Stemme, klar og altid rolig, og hun saa paa de lige og regelrette MÃ¸bler med Vaserne og de gyldne Guirlander og Billederne, som hang symetrisk i VÃ¦gfelterne.

Maria Carolina aandede dybt, som om hun havde lagt en tung Byrde fra sig, og hun vendte sig for at tage Bogen paa Bordet.

Hendes Blik faldt atter paa Marie Antoinette. Og al hendes FÃ¸lelse blev til en pludselig dyb Vrede mod disse Folk med deres Skrigen....

Hendes HÃ¸jhed forlod "Hendes HÃ¸jhed Hertugindens Dagligstue" og med en HaandbevÃ¦gelse, uden Ord, afskedigede hun Hofdamen von Hartenstein, der ventede i den gule Sal.

Men mens Kammerpigen flettede HÃ¸jhedens Haar foran Spejlet, kom den forpinte Urolighed igen. Hun lod Kammerjomfruen gaa, og hun gik tilsengs. Men hun kastede sig uden Ro og fik ingen SÃ¸vn. Hun hÃ¸rte bestandig disse lidenskabelige Stemmer, som om de raabte til hende, og alle hendes Pulse bankede.

Hun tog "Don Carlos" fra en lille Hylde, og hun begyndte at lÃ¦se.

Hun lÃ¦ste rundtom, og det var bestandig det samme.

Det var de samme Ord, evig: "KÃ¦rlighed"--"Menneskeret"--"Frihed"--sagt med de samme Stemmer.

Hun holdt inde med at lÃ¦se, og Bogen faldt ned paa TÃ¦ppet.

Hendes Hoved var tungt af afmÃ¦gtige Tanker. Hun fandt ikke Rede--i alle de fremmede Ting. Og hun fÃ¸lte som en Angst det bankende Blod.

Hun lÃ¦ste igen, og pludselig standsede hun. Hun havde sat sig op, og Bogen laa paa hendes KnÃ¦: Gang paa Gang lÃ¦ste hun Hertugindens Ord til Dronningen:

Ich bin
Der Meinung, Ihre MajestÃ¤t, dass es
So Sitte war, den einen Monat hier
Den andern in den Pardo auszuhalten,
Den Winter in der Residenz, so lange
Es KÃ¶nige in Spanien gegeben....

Hendes HÃ¸jhed slap Bogen. Hun saa ikke Bogstaverne mer; Taarerne kom og blÃ¦ndede hendes Ã˜jne.

Hun fÃ¸lte en inderlig trÃ¦t, en afmÃ¦gtig Smerte--stille og uhjÃ¦lpelig.

Hun grÃ¦d lÃ¦nge, og hun tÃ¸rrede atter Taarerne bort; hun rakte mat Haanden ud efter Bogen af "Hendes HÃ¸jhed Hertugindens Haandbibliothek". Kammerjomfruen havde lagt den paa Bordet.

Hun slog den op. Det var Habsburgernes Stamtavle. Hun lÃ¦ste Side efter Side og vendte Blad paa Blad. Det var de samme Navne og de samme Titler i uendelig Rad....

Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolina blundede tungt ind over Habsburgernes Stamtavle.

*       *       *       *       *

Hans HÃ¸jhed Arveprinsen fik mange arkstÃ¦rke, sentimentale Breve fra sin SÃ¸ster.

Han fik dem om Morgenen og saa ned ad Siderne, mens han nÃ¸d sin fÃ¸rste Cigar.

Hans HÃ¸jhed skÃ¸d de blaa RÃ¸gskyer i Ringe ud under sin Knebelsbart.

-_Pauvre enfant_, sagde han.

Og med et Suk strakte Arveprinsen sine Rytterben fra sig og tog den sidste Slurk af Kaffen.

-_Pauvre enfant_.

*       *       *       *       *

Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolina var virkelig syg. LivlÃ¦gen kunde ikke noksom tilraade BevÃ¦gelse.

Hendes HÃ¸jhed red lange Ture i den friske Foraarsluft.

Hendes HÃ¸jhed red saa uens, saa Lakajen evigt maatte passe paa: saa var det Karriere, og saa var det Skridt.

Hun red om ad MÃ¸llen. Anna-Lise bragte hende MÃ¦lk.

Hendes HÃ¸jhed tÃ¸mte Glasset og blev holdende foran DÃ¸ren. TankelÃ¸s saa hun paa det skummende Hjul.

Hun fo'r let sammen, og rakte Glasset tilbage til Anna-Lise:

-Hvor De er bleg, sagde hun. Er De syg? Det slog hende, hvor Anna-Lise var blevet bleg og mager.

Hun hÃ¸rte ikke Anna-Lises Svar. Hun saa igen paa det skummende Vand om Hjulet.

-Det er Foraaret, sagde Hendes HÃ¸jhed.

Anna-Lise nejede for Hendes HÃ¸jhed, som nikkede "Farvel".

Hendes HÃ¸jhed red over Broen. Ved Omdrejningen Vendte hun sig. Anna-Lise stod paa Stentrappen og saa efter hende med HÃ¦nderne over Ã˜jnene.

*       *       *       *       *

Der var Ugetaffel. Herskaberne og deres GÃ¦ster drak Kaffen i den gule Sal.

Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolina talte med Hr. OverfÃ¸rsteren i en Vinduesfordybning, om nogle TrÃ¦er, der kunde hugges for en Udsigt.

-Ja--ingen kender Skoven saa godt som Deres HÃ¸jhed, sagde Hr. OverfÃ¸rsteren.

-Jeg har jo redet der hver Dag, siden jeg var Barn. Hendes HÃ¸jhed saa ud i Haven. Det var Hofskuespiller Kaim, der kom op ad Vejen med to Damer.

-Hvor Luften er mild, sagde Hendes HÃ¸jhed. Hun havde aabnet Vinduet.--Som i Juni.

Hun bÃ¸jede sig ud af Vinduet. Man hÃ¸rte Stemmerne fra Terrassen lige herop.

-Der er dog smukkest ved SkovmÃ¸llen, sagde hun igen og vendte sig halvt til Hr. OverfÃ¸rsteren.

-Jeg ved, Deres HÃ¸jhed finder det, sagde OverfÃ¸rsteren.

De tav lidt. Prinsesse Maria Carolina blev ved at se ud i Haven.

-Der er jo Sorg i SkovmÃ¸llen, sagde Hr. OverfÃ¸rsteren.

Hendes HÃ¸jhed svarede ikke straks.--Sorg? sagde hun saa, som om Ordet havde haft lang Vej for at naa hende.

-Deres HÃ¸jhed har ikke hÃ¸rt, at Anna-Lise ... den unge Pige, som havde den Ã†re....

-Anna-Lise ... hvad hun?

-Hun blev fundet ... igaar Morges--Deres HÃ¸jhed, ja det er beklageligt--i MÃ¸llebÃ¦kken.

Hendes HÃ¸jhed vendte sig: I BÃ¦kken, sagde hun.

Hvor de dog lo dernede.

-Ja, Deres HÃ¸jhed, igaar.

-Men jeg saa hende jo iforgaars--paa min Tur.

-Det er sket om Aftenen ... iforgaars.

-Om Aftenen, sagde Hendes HÃ¸jhed blot Hun saa Anna-Lise staa bleg og hulÃ¸jet foran sin Hest.

-Ved man nogen Grund? spurgte hun.

-Det plejer at vÃ¦re Forliebelse, Deres HÃ¸jhed, naar et nittenaars Blod springer i en BÃ¦k.

Hendes HÃ¸jhed blev ganske bleg. Hun blev ved at se Anna-Lise for sig, mager og forgrÃ¦mmet. Og hun tÃ¦nkte pludselig paa, at hun havde set hen paa det skummende MÃ¸llehjul og sagt tankelÃ¸st:

-Det er nok Foraaret.

Og nervÃ¸st--hele Tiden havde hun hÃ¸rt denne Latter og Josef Kaims Stemme--vendte hun sig igen mod Vinduet.

-Hvor de lÃ©r, sagde hun.

-Den Stakkel.

Maria Carolina syntes hverken hun saa' TrÃ¦er eller Terrasser eller Himlen.

-Den Stakkel, sagde hun igen.

Hendes HÃ¸jhed afskedigede Hr. OverfÃ¸rsteren ved at bÃ¸je Hovedet.

Den nÃ¦ste Morgen red Prinsesse Maria Carolina over til SkovmÃ¸llen. Det store, trÃ¸skede Hjul stod stille, HusdÃ¸ren var lukket tillige med Gaardporten. Maria Carolina stod af og gik op ad Trappen.

Hun aabnede DÃ¸ren og gik ind. Fra Gangen til Stuen var der aabent. Maria Carolina traadte lidt frem og standsede. De to Gamle sad mellem Vinduerne i SlagbÃ¦nken. De sad stille, tÃ¦t ind til hinanden.

Den gamle MÃ¸ller virrede med Hovedet mod VÃ¦ggen og sukkede.

-Ja--Johan--ja, sagde Konen, som om hun tyssede paa et Barn. Ja--ja....

Og de sad igen stille ved Siden af hinanden. Moderen vidskede Taarerne bort med Bagen af sin Haand.

Maria Carolina vendte sig sagte og aabnede DÃ¸ren til Trappen.

Hendes HÃ¸jhed red forbi den tavse MÃ¸lle over Broen.

Bredderne langs BÃ¦kken var grÃ¸nne. Sandbunden lyste gennem det rolige Vand i Solen. Der var Anna-Lise dÃ¸d.

Hendes HÃ¸jhed sprÃ¦ngte bort gennem Skoven med sin Lakaj.

*       *       *       *       *       *

Det var Dagen efter OpfÃ¸relsen af "Romeo og Julia".

Fru von PÃ¸llnitz havde Time hos Mademoiselle Leterrier. Komtesse von Hartenstein var der ogsaa. Hun havde villet "tale med et Menneske--min Go'e".

-Jeg saa det jo, sagde Fru von PÃ¸llnitz, Hendes HÃ¸jhed rejste sig straks efter Balkonscenen.

-Og gik alene--med en Lakaj.

-#Hjem?# spurgte Mademoiselle Leterrier.

-Paa Slottet saa man Hendes HÃ¸jhed Klokken elleve, min Go'e.

-Klokken elleve. Mlle Leterrier trak Ordene ud, som om hun vilde presse ind i dem alle de Misgerninger, man kunde begaa fra Balkonscenen til Klokken elleve.

-Hvordan saa Hendes HÃ¸jhed ud, sagde Mademoiselle igen.

-#Jeg# saa' hende ikke--Komtesse von Hartenstein var ligesom knÃ¦kket--Hendes HÃ¸jhed var uden Hat....

-Det er altid Hr. Kaim, der attaquerer Hendes HÃ¸jheds Nerver, sagde Fru von PÃ¸llnitz, Hun havde taget Klemmerne af.

*       *       *       *       *

Hendes HÃ¸jhed havde vÃ¦ret meget bleg, da hun kom ud fra Logen efter Balkonscenen.

Lakajen, der sad i Forstuen til Logen, var vaagnet.

-Kom, sagde Hendes HÃ¸jhed.

Hendes HÃ¸jhed gik ned ad Trappen og ud gennem Vestibulen. Hun havde kun et SlÃ¸r om Hovedet og en Kaabe.

Hun gik gennem Theaterparken over Alleen ind i Slotshaven. Hun aabnede Laagen til Onkel Otto Georgs Rosenhave--Buskene stod nÃ¸gne, uden LÃ¸v--og hun gik op paa Terrassen.

Hun gik hastigt. Lakajen fulgte Hendes HÃ¸jhed i en Afstand af ti Skridt, ligerygget og med samme Ansigt, som naar han serverede ved Taflet.

Hendes HÃ¸jhed gik og gik. Hun maatte gaa. Det var hende, som om hun med hvert Skridt sÃ¸ndertraadte noget med sine HÃ¦le, mens hun gik og gik.

En Gang imellem fÃ¸rte hun Haanden ind mod sit Bryst, som om hun havde ondt ved at drage Aande. Og hun begyndte at gaa langsommere og ganske langsomt, med Hovedet bÃ¸jet og Ã˜jnene ned i Jorden.

Hendes HÃ¸jheds Pande brÃ¦ndte. Det at #tÃ¦nke# var Maria Carolina saa uvant; det var som en stor Smerte.

Hun steg hÃ¸jere op, opad Trappen, til den Ã¸verste Terrasse.

Hun gik nogle Skridt og standsede. Aftenen var halvvejs maanelys. Haven laa under hende som et utydeligt SvÃ¦lg, begrÃ¦nset af Slottets Stor-Kolos. Skarpt saa man det lange, lige Tag mod Himmel og Skyer.

Hendes HÃ¸jhed stod ubevÃ¦gelig og saa ned paa det hertugelige Slot.

Lakajen var standset i sin Afstand af ti Skridt. Han stod som en Skildvagt, der skuldrer.

Alle Tanker svandt vÃ¦k. Ordene--de hede Ord, det havde vÃ¦ret, som om de #brÃ¸d# ind over hende; Smerten, havde hun vidst hvilken?--der havde boret som et pludseligt Stik....

Hendes HÃ¸jhed #saa# kun de lange, graa Linier af Slottet ved hendes Fod.

Og pludselig, mens hun stirrede paa dette Graa, var det som saa hun Onkel Otto Georgs Billede for sig. Hun saa ham sidde foran Ilden i den blaa Sal, med det magre, spidse Ansigt i sine HÃ¦nder, bleg og stirrende ind i Flammerne med sine dÃ¸de Ã˜jne.

Og hun fÃ¸lte Onkel Otto Georgs HÃ¦nder sagte glide hen over hendes Haar, og hun hÃ¸rte ham sige, stille og mimrende, mens han saa ned paa hende og halvsmilede:

-_Pauvre enfant--pauvre enfant_.

Lakajen skiftede Ben og ventede.

Hendes HÃ¸jhed vendte sig og gik tilbage ad Terrassen. Det store Ur paa Slottet slog mange Slag ud i Stilheden.

Hun fÃ¸lte sig pludselig saa trÃ¦t, da hun gik ned ad Trappen.

Maanen var kommet mere frem, og Gangene var helt lyse i Onkel Otto Georgs Blomsterhave.

Hendes Hoved brÃ¦ndte endnu ... hun syntes ikke mere FÃ¸dderne vilde bÃ¦re hende.

Hun saa pludselig Lakajen--han gik forbi hende for at aabne Laagen--hun havde ganske glemt ham.

Han stod i Lyset, med Hatten i Haanden, i Profil, slank og ung. Det gav et #Ryk# i Maria Carolina, saa hun stansede et Nu.

Lakajen vendte sig lidt og lÃ¸ftede Blikket en Smule.

-Luk, sagde Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolina og gik ham forbi gennem Laagen.

Lakajen lukkede Laagen. Hendes HÃ¸jhed lod Kammerjomfruen tÃ¦nde Kandelabrerne paa Kaminen.

-Lad Hans HÃ¸jhed Hertugen sige, jeg befinder mig ilde.

-De kan gaa. Jeg behÃ¸ver Dem ikke.

Lakajen drev af i en af Gangene.

-Men #hvor var I#, sagde Kammerjomfruen.

-Paa Terrassen, Jomfru....

-Saa? Franz--De er utaalelig ... Hvad vilde Hendes HÃ¸jhed der?

-Vi #gik#, siger Lakajen.

-Gik?

-Ja--og stod som "Statuer"....

-Og saa paa Maanen ... Hva'?

-#Jeg# saa ingen Maane .. Jomfru ... Lakajen fanger Kammerjomfruen til et Kys og til et Par endnu--langs ad en mÃ¸rkere Gang.

-Idiot, siger hun og lÃ¸ber fra ham.

Kammerjomfruen gik tilbage til Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolinas Gemakker. Hun var vis paa, hun hÃ¸rte Hendes HÃ¸jhed derinde grÃ¦de.

*       *       *       *       *

Intendanten ved Theatret var til Taffel.

Hr. Intendanten talte om den nye SÃ¦son og Fornyelse af Engagementer.

-Hr. Josef Kaim har Tilbud fra Dresden, sagde Hr. Intendanten. Han sad vis-Ã -vis Hendes HÃ¸jhed.

-Saa rejser han vel, sagde Hans HÃ¸jhed Hertugen.

-Han stiller store Fordringer, sagde Intendanten.

Hans HÃ¸jhed Hertugen tog Karpe.

-#Meget# store....

Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolina var interesseret af at betragte et lille Stykke Is, som flÃ¸d rundt i hendes hvide Vin....

-Men Hr. Kaim er et ... fremtidigt Talent, sagde Hr. Intendanten.

-Naar den Fremtid kommer--Hans HÃ¸jhed lo--stikker han af alligevel. Lad ham lÃ¸be ... #Mig# brÃ¸ler han for hÃ¸jt....

Intendanten tav og saa fra sin Tallerken over paa Hendes HÃ¸jhed.

-Ja ... sagde hun ... Hr. Kaim--er vist et stort Talent. Hendes HÃ¸jhed blev ved at more sig over dette lille Stykke klare Is i hendes hvide Vin ... Han vil vist kunne faa en smuk Fremtid....

-Rimeligvis ... det var Intendantens Tur at faa blaa Karper ... det var just det....

-Hm--sagde Hans HÃ¸jhed Hertugen--hans Slags er der nok af.

Samme Aften fik Hr. Hofskuespiller Josef Kaim sin AnsÃ¸gning om Afskedigelse fra det hertugelige Hoftheater bevilget.

Hr. David von PÃ¸llnitz glemte at faa Galosker paa, saadan en Fart havde han for at komme hjem efter Theatret.

Hr. von PÃ¸llnitz spiste fÃ¸rst. Hr. von PÃ¸llnitz spiste stÃ¦rkt. Han drak hver Aften tre Ballier The. Hr. von PÃ¸llnitz turde ikke drikke Ã˜l for den besvÃ¦rlige Legemsdel.

-KÃ¦re Ven, sagde Hr. von PÃ¸llnitz. Ã˜l--min Yndlingsdrik ... Men, kÃ¦re Ven, hva' gÃ¸r man ikke for Kunsten?

Hr. von PÃ¸llnitz havde drukket de to Ballier. Han begyndte at fÃ¸le sig mere vel.

Han lagde Armene ind paa Bordet og stirrede stift paa Fru von PÃ¸llnitz.

-Mariane, sagde han. #VÃ©d# du, hvad der er sket?

De, der ikke kendte Hr. von PÃ¸llnitz, vilde have tÃ¦nkt sig noget verdenshistorisk.

Fru von PÃ¸llnitz sagde tÃ¸rt: Nej--David.

-KÃ¦re Mariane--Hr. von PÃ¸llnitz saa' ud i Luften med opspilede Ã˜jne--Hvad forudser man?

Hr. von PÃ¸llnitz gjorde en Pavse og slog med den flade Haand i Bordet:

-Man forudser intet, Mariane, sagde han.

Hr. von PÃ¸llnitz faldt hen: Nej--man forudser intet, gentog han.

-Hvorfor spÃ¸rger du ikke, hvad det er? sagde han.

-Hvad er det da? Fruen var nervÃ¸s.

-Hr. Kaim har Afsked.

Hr. von PÃ¸llnitz havde foldet HÃ¦nderne over Tallerkenen. Han saa' paa Fru von PÃ¸llnitz og ventede.

-FÃ¦, sagde Fru von PÃ¸llnitz.

-FÃ¦?

-Jeg sagde: det FÃ¦, sagde Fru von PÃ¸llnitz.

Fru von PÃ¸llnitz havde ved afgÃ¸rende Lejligheder sÃ¦rdeles malende Ord.

-Er du fÃ¦rdig, David, sagde Fru von PÃ¸llnitz.

-Ja. Hr. von PÃ¸llnitz rejste sig stilfÃ¦rdig og satte sin Stol ind til Bordet. Tak for Mad, min Pige.

Hr. von PÃ¸llnitz sad i Dagligstuen stille i sin LÃ¦nestol, med HÃ¦nderne paa sine Laar.

Han klappede sig i Tavshed #der#, hvor Menneskehedens Flertal har Hjerne.

*       *       *       *       *

Det var den fjortende Maj, Dagen fÃ¸r Hoftheatrets SÃ¦son sluttede.

Hendes HÃ¸jhed var efter Taflet taget op til Jagtslottet i Bjergene. Komtesse von Hartenstein var upasselig. Hendes HÃ¸jhed var alene.

Hun sad i Spisesalen ved Karnapvinduet.

Det havde vÃ¦ret Hendes HÃ¸jheds Yndlingsplads fra Barn.

HÃ¸jden skraanede jÃ¦vnt. De nys udsprungne Linde stod lyse mellem Gran og Fyr. Nede saa man Dalen med sine spredte FlÃ¦kker og Markerne, hvis GÃ¦rder skar sig frem som mÃ¸rke Linier, og Engene--hist og her et ensomt, blaaindhyllet TrÃ¦--og Floden. En Sky af let Damp stod mod Aften over dens LÃ¸b.

De modsatte HÃ¸jder skinnede endnu i Solen. Det var, som laa de ganske nÃ¦r--hvidkalkede BÃ¸ndergaarde med hÃ¸je Popler rundtom, der kastede KÃ¦mpe-Skygger hen over Bjerget, og Markerne og Ã¸verst Skoven--alt laa i rÃ¸dligt Lys fra Solen.

HÃ¸jder og Dal var det ganske hertugelige Land.

Det ringede paa den store Klokke ved Slotsporten, og Hendes HÃ¸jhed hÃ¸rte Kastellanens Skridt over Slotsgaarden nedenfor Karnappen,

Hun hÃ¸rte, Porten blev aabnet og hÃ¸rte Stemmer herop.

Kastellanen kom tilbage over Gaarden.

-Hvad er det? sagde Maria Carolina.

-Det er et Selskab, Deres HÃ¸jhed, som vilde se Slottet ... Jeg sagde, jeg vilde spÃ¸rge Deres HÃ¸jhed.

-Naturligvis kan de se Slottet, sagde Maria Carolina.

Hun blev staaende i Vinduet, da Kastellanen vendte tilbage til Porten.

Hendes HÃ¸jhed gik et Par Skridt tilbage, da hun saa Josef Kaim. Hun stod et Ã˜jeblik bleg ved Egebordet. Saa gik hun hastigt mod DÃ¸ren.

Selskabet var allerede paa Trappen. Hendes HÃ¸jhed gik et Par Skridt ned og standsede.

Det var en seks-otte Mennesker--Folk fra Theatret. Damerne nejede, og Herrerne blev staaende bÃ¸jede.

Hendes HÃ¸jhed tog med Haanden om GelÃ¦nderet.

-Maa jeg maaske vise Dem Slottet, sagde hun.

Selskabet stod lidt generet ... En af Damerne fattede sig fÃ¸rst og takkede....

-Vil De maaske gaa herop ad Trappen, sagde Hendes HÃ¸jhed.

De kom ind i Spisesalen. Hendes HÃ¸jhed kendte dem fra Theatret og talte til hver med Navn.

Naar Skuespillerne svarede, hviskede de Ã¦rbÃ¸digt. Lidt efter lidt kom de ind i Situationen, men de havde lidt for sirlige Buk og stÃ¦rkt interesserede Udtryk med store Ã˜jne.

Damerne sagde smaa, forskelligtbetonede: Aa--foran alle Genstandene.

Josef Kaim drev af bag de andre ... Han standsede ved Vinduerne, i Karnappen blev han staaende.

Han havde sagt bare "Ja" og "Nej" paa et Par SpÃ¸rgsmaal af Hendes HÃ¸jhed.

Hendes HÃ¸jhed fortalte om den gennemskudte Fane, der hang under Loftet. Det var en hertugelig TrofÃ¦ fra Trediveaarskrigen.

De andre gik videre. Josef Kaim stod med HÃ¦nderne i Jakkelommerne og saa' op paa Fanen.

Hendes HÃ¸jhed fortalte om Malerierne i Billedsalen. Hele Selskabet trÃ¦ngte sammen foran et Maleri af Maria Stuart.

-Hun er jo saa "#maadelig#", flÃ¸j det ud af den skaldede Komiker.

-Ja, hun var ingen SkÃ¸nhed, sagde Hendes HÃ¸jhed.

Der blev bragt Vin op i Spisesalen. Rhinskvinsnasker i store KÃ¸lere.

Hendes HÃ¸jhed bad dem drikke et Glas paa en behagelig Sommer ... Selskabet var beÃ¦ret og trippede af tilbage til Spisesalen i Gaasegang....

Der blev skÃ¦nket i Glassene. Hendes HÃ¸jhed gik rundt og klinkede. Damerne lÃ¦ste hviskende Indskrifterne paa de gammeltyske Glas, og Herrerne tog smaa Slurke af Vinen, med Tungesmask og mange Henrykkelsens Sideblik til hinanden.

Det var en meget almindelig Hus-Vin.

Det begyndte at mÃ¸rkne. Der kom nye Flasker i KÃ¸lerne, og Herrerne og Damerne pludrede hviskende rundt om. Skaldekomikeren sagde halvhÃ¸je Vittigheder i Haab om at blive hÃ¸rt af HÃ¸jheden og han gjorde "sin BevÃ¦gelse": en Drejning i Luften af den udspilede Haand, der endte med et Klask paa hans Kugle-Bug--hele Galleriet laa paa Maven, naar han gjorde sin BevÃ¦gelse.

Hendes HÃ¸jhed havde aldrig haft megen Sans for Komik.

Hun gik med sit Glas i Haanden forbi Karnappen ind i Taarnstuen; DÃ¸ren til Spisesalen stod aaben.

Hendes HÃ¸jhed fÃ³r lidt sammen: De her sagde hun--Hr. Kaim--De staar her alene.

-Jeg--saa' paa Noget, sagde Hr. Kaim. De korte SÃ¦tninger kom altid saa underligt stÃ¸dende frem. At sige Deres HÃ¸jhed glemte han hver anden Gang.

-De har vist aldrig set vore "Skatte", Hr. Kaim, sagde Hendes HÃ¸jhed. De havde det lidt, og han vilde just gaa.

-Skatte--Deres HÃ¸jhed....

Hendes HÃ¸jhed tog et NÃ¸gleknippe i et Skrin og aabnede et lille Skab i VÃ¦ggen: Det vil ikke op, sagde hun. Endelig gik det: Ja, det er vort MusÃ¦um her.

Hr. Kaim blev staaende fire, fem Skridt fra hende med halvbÃ¸jet Hoved.

Hendes HÃ¸jhed tog et lille SkrivetÃ¸j ud af Skabet.

-Det har tilhÃ¸rt Napoleon, sagde hun og rakte ham det.

Han tog det og saa' paa det: Ja--saa ... Han blev staaende genert de fire, fem Skridt fra Hendes HÃ¸jhed og drejede paa BlÃ¦khuset.

Hendes HÃ¸jhed betragtede ham fra Siden, som han stod og saa' paa MusÃ¦umsgenstanden, han holdt i et Par store HÃ¦nder.

-Ja saa, sagde han igen og satte SkrivetÃ¸jet fra sig paa Bordet.

Maria Carolina smilede mod sin Villie, mens hun satte Napoleons BlÃ¦khus tilbage i sit Skab.

Og mens hun smilte, fÃ¸lte hun den dybeste Smerte, hun havde fÃ¸lt i hele sit Liv.

-Ja, sagde hun, han havde det med i Rusland. Hun vidste ikke, hun havde talt, fÃ¸r hun hÃ¸rte Lyden af SÃ¦tningen, der kom tilbage til hende ligesom langt borte fra....

Hendes HÃ¸jhed tog en lille Guldstav i Skabet.

Josef Kaim stod og fÃ¸lte paa Stenene, der sad i Krans rundt om Staven.

-Det er et Scepter, sagde Maria Carolina.

-Det har tilhÃ¸rt Maria Stuart.

Det gav et SÃ¦t i Josef Kaim: Maria Stuart, sagde han. Han gik til Vinduet med Sceptret i Haanden.

Det var nÃ¦sten mÃ¸rkt, saa de knap saa' hinandens Ansigter, skÃ¸nt de stod sammen tÃ¦t ved Vinduet.

Josef Kaim holdt det lille Scepter ud fra sig i Haanden, og blev ved at se paa det.

Inde i Spisesalen havde Komikeren "sagt noget" igen. De andre lo op.

-De tager fra os, Hr. Kaim, sagde Hendes HÃ¸jhed sagtere, som man taler i MÃ¸rke.

-Ja, sagde han, til Dresden. Han blev ved at staa med Sceptret,

-Ja, sagde han.

Hvad hjalp #det# hende? Han talte dybere, med den mÃ¦rkelige mÃ¸rke Stemmeklang.

Hendes HÃ¸jhed fÃ³r sammen.

-Nej, sagde hun sagte.

Josef Kaim rakte Hendes HÃ¸jhed Sceptret. Tak, sagde han.--Hm--ja--det er sÃ¦rt med saadan gamle Ting....

Hendes HÃ¸jhed skÃ¦lvede, da hun berÃ¸rte Sceptrets kolde Guld. Hendes Ansigt var saa blegt i MÃ¸rket.

De tav lidt. Derinde havde Komikeren vist igen gjort sin BevÃ¦gelse.

-Jeg vil Ã¸nske Dem al Lykke, Hr. Kaim, sagde Hendes HÃ¸jhed; hun gik et Skridt frem.

Josef Kaim saa' op. Han havde ikke fÃ¸r hÃ¸rt, der var saadan Velklang i Hendes HÃ¸jheds Stemme.

-Jeg skylder Dem--Tonen lÃ¸d lige mild--megen Tak for i Vinter ... megen....

Hendes HÃ¸jhed rakte Haanden frem ... Men Hr. Kaim saa' det ikke i HalvmÃ¸rket. Han bukkede kun, mens Maria Carolina bÃ¸jede Hovedet.

*       *       *       *       *

Maria Carolina holdt sig i et Nu mod VÃ¦ggen, fÃ¸r hun i Spisesalen drak et sidste Glas med sine GÃ¦ster.

Selskabet tog bort.

Ned ad Bjergvejen hÃ¸rte man dets Latter og Sang.

-Grim er hun, sagde Josef Kaim. Men en kÃ¸n Stemme har hun--mÃ¦rkeligt til blÃ¸dt Organ--saa "fÃ¸lt" det lyder....

Maria Carolina stod i Karnappen. Hun havde slaaet Vinduet op.

Over HÃ¸jder og Dal var det Nat. Det var som al Naturen udstraalede Friskhed og Vellugt, baade Skov og Jord.

Maria Carolina bÃ¸jede sig langt ud af Karnappen.

Kastellanen havde ventet lidt foran Porten; nu slog han den i og vendte tilbage over Gaarden. Maria Carolina hÃ¸rte efter Sangen dernede.

Den blev svagere, og den dÃ¸de bort.

Der blev stille ude i Natten.

*       *       *       *       *

Hendes HÃ¸jhed vendte sig forskrÃ¦kket. Det var, som nogen kom bag ved hende i Stuen.

Det var Fanen fra Trediveaarskrigen, som viftede og slog mod VÃ¦ggen der ovre--i TrÃ¦kken.

Hendes HÃ¸jhed kÃ¸rte hjem gennem Skoven.--

*       *       *       *       *

Hr. von PÃ¶llnitz havde en ny Begivenhed at melde ved sine Theballier.

-Naar Du tÃ¦nker dig, Mariane--#HÃ¸jheden# viste dem om....

-Hvorfor var du ikke med? spurgte Fru von PÃ¶llnitz.

-KÃ¦re Ven--hvem kunde vel vide?....

-Du vÃ©d #aldrig# no'et, David, sagde Fru PÃ¶llnitz en Smule skarpt. Gi'er du mig din Kop.

Hr. von PÃ¶llnitz fik den tredie Kop.

-Mariane, det kom som Udraab, med HÃ¦nderne frem over Bordet, og Hr. von PÃ¶llnitz gjorde en af sine store Kunstpavser: Mariane--sagde han: der #foregaar# noget....

-#Hvad#? sagde Fru von PÃ¶llnitz.

-Ja--sagde Hr. PÃ¶llnitz og pavserede igen: Om man vidste det.

Fru von PÃ¶llnitz saa' over paa sin Mand. Hans "Plade" sad skÃ¦vt.

*       *       *       *       *

Den femtende Maj sluttedes Hoftheatrets SÃ¦son. Man gav "KÃ¦rlighedens og Havets BÃ¸lger". Hr. Josef Kaim spillede Leander.

Anmeldelsen i Residentsens Dagblad sluttede saaledes:

"Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolina overvÃ¦rede Forestillingen til dens Slutning. Efter tredie Akt lod Hendes HÃ¸jhed den afskedtagende ungdommelige Helt og FÃ¸rste-Elsker ved vort Hoftheater, Hr. Josef Kaim, overrÃ¦kke en pragtfuld LavrbÃ¦rkrans."

NÃ¦ste Dag tog det hertugelige Hof Sommerresidents i det italienske Slot.

Sommeren gik.

VI

Det blev en Tid med Fester, det Efteraar.

Hans HÃ¸jhed Arveprins Ernst Georg blev forlovet med sin Kusine, Erkehertuginde Elisabeth og blev gift i Oktober. FormÃ¦lingen fandt Sted i Wien.

Hans HÃ¸jhed Hertugen og Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolina kom til Wien Dagen fÃ¸r Brylluppet.

Erkehertuginde Elisabeth var blond, tynd som en BÃ¸nnestage og i rosarÃ¸dt. Hun lod sig kysse af Hans HÃ¸jhed Hertugen to Gange paa Munden og af Prinsesse Maria Carolina paa begge Kinderne.

Hun smilede uafbrudt, sagde sine franske Fraser, som om de var lÃ¦rt i en "Parleur", og klemte altid OverlÃ¦ben ned for at skjule over et Par store HugtÃ¦nder.

Efter Familietaflet hos Deres kejserlige HÃ¸jheder Erkehertug-ForÃ¦ldrene sad man i det dagliga Gemak.

Hans HÃ¸jhed Arveprins Ernst Georg underholdt sin Brud bÃ¸jet ned over hendes Broderi.

Prinsesse Maria Carolina saa' i en Akvarelmappe tÃ¦t ved. Hun led ved at hÃ¸re de forlovedes knappe SÃ¦tninger, som kom med lange Pavser, forbindtlige og indholdslÃ¸se.

Maria Carolina saa' paa Akvarellerne som gennem et SlÃ¸r. Hendes Hjerte var saa fuldt og saa beklemt.

Ved Kaffen havde Erkehertuginde Elisabeth staaet et Ã˜jeblik i en Vinduesfordybning. Maria Carolina gik hen til hende.

Erkehertuginde Elisabeth smilede, og de stod lidt ved Siden af hinanden og pillede ved den samme store Plante.

Saa tog Maria Carolina Erkehertuginden i Haanden:

-Tror De nu--det kom paa tysk stakaandet og bevÃ¦get--at De bliver lykkelig? sagde hun.

Erkehertuginde Elisabeth fo'r sammen, ganske skrÃ¦mt, og lÃ¸snede sin Haand.

-_Mais oui--cousine--je suis bien heureuse_, sagde hun.

Prinsesse Maria Carolina traadte et Skridt bort, og nogle Ã˜jeblikke stod de ved Siden af hinanden og saa' tavse ud i Palaishaven.

--Klokken ti trak Herskaberne sig tilbage til deres Gemakker.

Hans HÃ¸jhed Arveprinsen sagde "Godnat" oppe i Hans HÃ¸jhed Hertugens Appartement.

Hans HÃ¸jhed havde sagt Godnat til Hertugen og vendte sig til Prinsesse Maria Carolina:

-Godnat--Mis, sagde han.

-Godnat.

Prinsesse Maria lagde sin Haand ned paa hans Arm: Ernst Georg, sagde hun. Det lÃ¸d som i Angst.

Arveprinsen tog sin SÃ¸sters Haand i de stod og saa' stille paa hinanden et Ã˜jeblik.

-Godnat, Maria Carolina, sagde han.

Prinsesse Maria Carolina vendte sig. Hun hÃ¸rte hans Sabel klirre bort over TÃ¦ppet.

Hans HÃ¸jhed Hertugen slog Kortene haardt ned mod Spillebordet.

Hans HÃ¸jhed ventede paa sit Parti PiquÃ© fÃ¸r han gik tilsengs.

-Maria Carolina, kaldte Hans HÃ¸jhed.

Prinsesse Maria Carolina tog Plads og Hans HÃ¸jhed blandede Kortene.

*       *       *       *       *

Den nÃ¦ste Dag om Middagen fandt Vielsen Sted i Hofburg-Kapellet.

Hendes kejserlige HÃ¸jhed Erkehertuginde Elisabeth bar Ceremoniellet med et lykkeligt Smil.

Efter Bryllupsfrokosten tog det nygifte Par Afsked. Den hÃ¸je Brud var i en Rejsedragt af sart lysegraat med Kapothat, besat med smaa Rosenknopper.

Hun blev kysset paa Kinderne af alle Herskaberne.

Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolina stod i Vinduet og saa' ned i Palaisgaarden, da de skulde kÃ¸re bort.

Arveprinsen fÃ¸rte sin Brud ned ad Trappen mod Vognen. Erkehertuginden hilste smilende til Lakajerne, der var stillet op en haye.

Saa satte et Par store Mynder halsende hen over Gaarden og fo'r op af Bruden.

Hun lÃ¸snede Armen af Arveprinsens og omfavnede Hundene. De blev ved at halse og lagde Forpoterne helt op paa hendes Bryst. Hun lÃ¦nede sit Hoved ned mod Hundenes Hals og blev staaende med de store Dyr.

Da den hÃ¸je Brud kom op i Vognen, grÃ¦d hun med Ansigtet ned i sit LommetÃ¸rklÃ¦de.

Hestene stampede, og Palaisporten blev lukket op og blev lukket i. Det hÃ¸je Par var borte.

*       *       *       *       *

En Maanedstid efter behagede det Hans HÃ¸jhed Hertugen naadigst at kalde Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolina til Abbedisse i det adelige FrÃ¸kenloster i Eisenstein.

Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolina holdt sit Indtog i Klostret efter gammel SÃ¦d.

Unge Piger strÃ¸ede Blomster paa Banegaarden med Arme saa rÃ¸de i Kulden, saa de saa' ud som de var skoldede. Brandkoret blÃ¦ste paa Horn og dannede Ã†resvagt.

Efter Indtoget var der Gudstjeneste i Klosterkapellet.

Stramme sad de gamle Damer i deres Ordensdragt langs Kirkestolene. FrÃ¸ken von Salzen var ledet ind af den lille Priorinde: det blev stadig ringere med Naaden von Salzen; nu var Ã˜jenlaagene blevet lamme, saa de nÃ¦sten helt faldt til.

PrÃ¦sten talte over Ordet: "Og jeg vil give Eder min Fred i al Evighed".

Ind gennem PrÃ¦dikenen hÃ¸rte man den gamle FrÃ¸ken von Salzens:

Aa--ja--aa ja, hen gennem Kapellet.

Efter Gudstjenesten var der Kur i Ordenssalen.

Abbedissens Stol stod under en Baldakin med det hertugelige Vaaben.

Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolina stedte Damerne til Haandkys.

De gamle Damer rokkede frem en for en og nejede og bÃ¸jede Hovedet over Hendes HÃ¸jheds Haand. Hun sittrede lidt, naar hun fÃ¸lte de gamle, kolde LÃ¦ber mod sin Haand.

Hendes HÃ¸jhed blev ved at smile, og hun saa' de gamle FrÃ¸kener ryste videre, rokkende paa de graa Hoveder.

Hun hÃ¸rte gamle FrÃ¸ken von Salzens uafladelige: "Aa ja--aa--ja" og bÃ¸jede Hovedet op og ned og blev ved at fÃ¸le LÃ¦berne mod sin Haand.

Rigsgrevinden af Waldeck, Priorinden, gik frem over Gulvet mod Baldakinen. Hun bar Klostrets NÃ¸gler paa den rÃ¸de Pude.

Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolina syntes, Gulvet gik i Bakke og Dal, da hun bÃ¸jede sig ned og berÃ¸rte de gyldne NÃ¸gler.

Halvt i KnÃ¦ modtog Priorinden dem igen. Hendes lange SÃ¸rgeslÃ¸r flÃ¸d ned over Puden og dens NÃ¸gler.

-Aa ja--aa ja, hÃ¸rte man Gamle Salzens stille Selvsnakken gennem Salen.

Brandkoret faldt ind nede fra Gaarden. De blÃ¦ste Bryllupsmarschen af "En SkÃ¦rsommernatsdrÃ¸m" paa syv Horn.

VII

Hendes HÃ¸jhed sad lÃ¦net tilbage i sin Krog med Hovedet stÃ¸ttet i sin Haandâ€”-Hendes HÃ¸jheds Bog var gledet ned og laa paa TÃ¦ppet-â€”; hun havde ikke hÃ¸rt Kammerpigen gaa med DÃ¸ren.

Hendes HÃ¸jhed lod Haanden synke ned og fo'r sammen. Det var jo blevet ganske mÃ¸rkt.

-Er der nogen? sagde hun.

-Det er mig, Deres HÃ¸jhed, sagde Kammerjomfruen.

-Aa jaâ€”-Hendes HÃ¸jhed stod op-â€”det er jo blevet sent. Det er den hÃ¸je Tid....

-Vil De tÃ¦nde Lysene â€” her paa Kaminen ... Saa kommer jeg straks.

Hendes HÃ¸jhed saa' efter Kammerpigens Haand om Lysene: Hvad er Klokken? sagde hun. Det er sent.

-Syv, Deres HÃ¸jhed....

-Syvâ€”-allerede ... Godt, jeg kommer straks....

Kammerjomfruen havde tÃ¦ndt og gik.

Hendes HÃ¸jhed saa' i Spejlet, om nogen kunde se, at hun havde grÃ¦dt. Hun stÃ¸ttede et Ã˜jeblik Hovedet i Haanden foran Kaminspejlet, fÃ¸r hun vendte sig og gik.

Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolina blev klÃ¦dt paa. Hun var i BurgunderrÃ¸dt med Kniplinger.

Klokken halvni tog de hÃ¸je Herskaber bort til Hoffesten paa det italienske Slot.

*       *       *       *       *

Hr. og Fru PÃ¶llnitz var for fÃ¸rste Gang ved Hoffet. Hr. von PÃ¶llnitz kunde anse det for sikkert, at han fra den fÃ¸rste September var ansat som Intendant.

Hr. von PÃ¶llnitz havde aldrig vÃ¦ret saa bevÃ¦get. I otte Dage havde han bukket foran alle Spejle med aimable Smil.

Han begyndte sin PaaklÃ¦dning Klokken seks. Hr. von PÃ¶llnitz maatte gaa til og fra. Hans Mave taalte ikke saadanne SindsbevÃ¦gelser. Hr. von PÃ¶llnitz havde Kolerine.

Han stod i Seler og spejlede sine Ben: Det er en stor Fejl, at det ikke er Hofdragt med KnÃ¦bukser, sagde Hr. von PÃ¶llnitz.

-Men det kommer--det vil komme dertil ... Hr. von PÃ¶lnitz spejlede begge sine LÃ¦gge.

-Det kommer--man maa jo dog--Hr. von PÃ¶llnitz saa' begge LÃ¦g-Rundingerne--en Gang igen--tillade os at have Fantasi....

Hr. von PÃ¶llnitz forklarede ikke, hvad han mente. Han faldt hen.

-Om du var fÃ¦rdig, PÃ¶llnitz, sagde Fruen. Hun kunde aldrig komme frem. Hr. von PÃ¶llnitz's besvÃ¦rlige Legemsdel var frygtelig fremtrÃ¦dende, naar han var i BenklÃ¦der og Skjorte.

Hr. og Fru von PÃ¶llnitz kom i Vognen.

-Ja ... men--Mariane--hva' si'er man nu til HÃ¸jhederne--det--....

-Naar Du blot indskrÃ¦nker dig, David--til det mindst mulige....

Hr von PÃ¶llnitz sad lidt.

-Mariane, sagde han, efter to SÃ¦soner maa man give mig Korset.

*       *       *       *       *

Selskabet ventede paa de hÃ¸je Herskaber i "Arveprinsens Sal".

De fÃ¸rste i Rangen stod i Rad fra DÃ¸r til DÃ¸r. De Ã¸vrige trippede bagved som Faar i en Fold. Fru Hofapothekeren var i Citrongult med Bregnekrans om Nedringningen.

-Ved Gud--om det er anstÃ¦ndigt, havde Fru Hofapothekeren sagt til Sypigen, da hun blev klÃ¦dt paa.

Fru Hofapothekeren vilde have Kniplingsfichu.

-Hof er Hof, Deres Naade, sagde Syjomfruen; hun lagde Bregnerne i Spids paa Fru Hofapothekerens Ryg.

-Derfor behÃ¸ver gamle KÃ¦rlinger ikke at vise FlÃ¦sk, sagde Fru Hofapothekeren.

Syjomfruen blev saa forfÃ¦rdet, at hun stak Fru Hofapothekeren. Syjomfruen tog aldrig saadanne Ord i sin Mund.

Fru Hofapothekeren viste paa Ballet en Fylde af salomoniske Yndigheder.

Hun stod i Arveprinsens Sal ved Siden af Hr. von PÃ¶llnitz. Hr. von PÃ¶llnitz betroede Fru Hofapothekeren TilfÃ¦ldet med sin Mave.

-Frygteligt generende, kÃ¦re Ven, frygteligt generende ... Og #hver# Gang, jeg spiller en ny Rolle....

Fru Hofapothekeren havde Draaber med sig i Lommen.

-Jeg ta'er altid med mig en lille Flaske, sagde Fru Hofapothekeren. Man vÃ©d aldrig, hvad det kan blive godt for....

Hr. PÃ¶llnitz tog Koleradraaber i en Krog.

*       *       *       *       *

Hofmarschallen slog tre Slag med sin Stav, og DÃ¸ren gik op: de hÃ¸je Herskaber traadte ind med Hofstaterne. Der blev ganske stille, alle nejede og bukkede paa HÃ¸jhedernes Vej gennem Salen.

Hr. von PÃ¶llnitz var kommet i fÃ¸rste Rad ved Siden af Eksellencen Curth. HÃ¸jhederne kom forbi.

Hr. von PÃ¶llnitz' Legemsdel havde aldrig staaet saa hÃ¸jt ivejret.

Hans HÃ¸jhed talte til Eksellencen Curth.

-Ganske vist, sagde Hr. von PÃ¶llnitz.

-Er De der, min gode PÃ¶llnitz, sagde Hans HÃ¸jhed Hertugen. Og RÃ¦kken nejede videre ligesom dukket under en vellugtende Duche paa Herskabernes Vej.

Hans HÃ¸jhed Hertugen fÃ¸rte Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolina hen til hendes Plads i den grÃ¸nne Sal.

Hendes HÃ¸jhed Prinsessen gav Kur for de tilstedevÃ¦rende Damer.

Hofmarschallen ventede ved Siden af Hendes HÃ¸jhed. Da Kuren var endt, behagede det Hendes HÃ¸jhed at engagere Hr. Oberstlieutenant Grev von DÃ¼rchfeld til den fÃ¸rste Kvadrille.

Festen tog det ved vort Hof sÃ¦dvanlige pragtfulde ForlÃ¸b, skrev "Dagbladet".

Et lille Uheld omtalte Bladet dog ikke.

Ud paa Aftenen beviste Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolina Hr. Hofskuespiller PÃ¶llnitz den Ã†re at byde ham op til en Vals.

Hr. von PÃ¶llnitz satte Pladen skÃ¦vt af lutter BevÃ¦gelse.

Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolina var meget naadig mod Hr. von PÃ¶llnitz. Hendes HÃ¸jhed underholdt sig med Hr. von PÃ¶llnitz i sytten Minutter.

-Nu havde Hr. von PÃ¶llnitz jo overtaget Kong Filips Rolle?....

-Ja--og Hr. von PÃ¶llnitz bukkede--ja, vi bliver alle gamle, Deres HÃ¸jhed, sagde han.

Hendes HÃ¸jhed smilede: Ja, sagde hun, og stod et Ã˜jeblik og saa' ud i Salen.

-Ja--det er sandt.

Hendes HÃ¸jhed kunde saamÃ¦n huske Hr. von PÃ¶llnitz som Don Karlos ... Siden havde Hr. von PÃ¶llnitz spillet Markis Posa....

-Ja ... saa Deres HÃ¸jhed husker....

-Det var sammen med dette unge Menneske--hvad hed han nu?--han var her kun saa kort....

-Hr. Kaim....

-Rigtig--ja ... Han havde vist meget Talent ... HÃ¸rer man noget om ham nu?

Hr. von PÃ¶llnitz skÃ¸d Skuldrene op: Deres HÃ¸jhed--han #kaldes# en Storhed--i Berlin. Hr. von PÃ¶llnitz bukkede lidt paa skÃ¦vt.

Man kunde tro, der kom lidt rÃ¸dt paa Hendes HÃ¸jheds Kinder. Men maaske var det kun SkÃ¦ret fra den burgunderrÃ¸de Robe, da hun bÃ¸jede Hovedet.

-Ja saa-â€”saa han har gjort Karriere, sagde Hendes HÃ¸jhed. Hun gav Hr. von PÃ¶llnitz Armen til Vals.

Saa var det, det skete. Hr. von PÃ¶llnitz forstod det ikke; men det

under Lysekronen.

-Min Go'e--hvad kan man vel vente, naar man danser med Komedianter, sagde FrÃ¸ken von Hartenstein nÃ¦ste Formiddag ved Kaffen til Mlle Leterrier.--Men Hendes HÃ¸jhed har #IdÃ©er#....

FrÃ¸ken von Hartenstein tog Himlen til Vidne med et stumt Blik. FrÃ¸ken von Hartenstein havde lang Vane til at "tie" om de illustre Personer.

Hendes HÃ¸jhed havde taget Tingen godmodigt. En ung Referendar flÃ¸j til og hjalp Hendes HÃ¸jhed op.

-HjÃ¦lp saa Hr. von PÃ¶llnitz, sagde hun.

Hr. David von PÃ¶llnitz laa og sprÃ¦llede uhjÃ¦lpelig som en tyk Oldenborre, man har vendt om paa Ryggen.

Lidt efter anrettedes Souperen.

Hans HÃ¸jhed Hertugen tÃ¸mte et Glas paa sin "Datter, Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolinas Sundhed og Vel i dette Aar, som kom, og op gennem Aarene".

Hr. von PÃ¶llnitz var blevet i Balsalen. Han stod ene, lÃ¦net til en SÃ¸jle, og betragtede Gerningsstedet.

*       *       *       *       *

Efter Souperen afbrÃ¦ndtes FyrvÃ¦rkeriet. Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolina lod BalkondÃ¸rene lukke op og gik ud paa Altanen.

Aftenen var mild, og stjernerig laa Himlen over Haven. Raketterne fo'r hvinende op i lange Lys-Buer og sluktes. I Kanalen glimtede det som af faldende Guldregn.

Maria Carolina stod, svÃ¸bt i sin Pelts, lÃ¦net til GelÃ¦nderet. Hun havde set ud over Haven mod HÃ¸jderne, da Bifaldsklappene vÃ¦kkede hende.

Det var det kronede M. C. i grÃ¸nt og gult. M'et og C'et dÃ¸de hen med nogle smaa Knald.

Prinsessen stirrede paa sit NavnetrÃ¦k i Kanalens Vand.

Kronen holdt sig og brÃ¦ndte endnu.

Det saa' ud, som om den gled paa Kanalens stille Vand.

Hendes HÃ¸jhed Prinsesse Maria Carolina stod og saa' paa Kronens Billede til det slukkedes, lidt efter lidt.

End of the Project Gutenberg EBook of HENDES HÃ˜JHED, by Herman Bang

END OF THIS PROJECT GUTENBERG EBOOK HENDES HÃ˜JHED

This file should be named 12339-0.txt or 12339-0.zip ** This and all associated files of various formats will be found in: http://www.gutenberg.net/1/2/3/3/12339/

Produced by Steen and Heidi Christensen and Distributed Proofreaders Europe, http://dp.rastko.net.

Updated editions will replace the previous one--the old editions will be renamed.

Creating the works from public domain print editions means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg-tm electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG-tm concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for the eBooks, unless you receive specific permission. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the rules is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. They may be modified and printed and given away--you may do practically ANYTHING with public domain eBooks. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg-tm mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase "Project Gutenberg"), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg-tm License (available with this file or online at http://gutenberg.net/license).

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg-tm electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg-tm electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg-tm electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg-tm electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. "Project Gutenberg" is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg-tm electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg-tm electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg-tm electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation ("the Foundation" or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg-tm electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is in the public domain in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg-tm mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg-tm works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg-tm name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg-tm License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg-tm work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country outside the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg-tm License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg-tm work (any work on which the phrase "Project Gutenberg" appears, or with which the phrase "Project Gutenberg" is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.net

1.E.2. If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is derived from the public domain (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase "Project Gutenberg" associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg-tm trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg-tm License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg-tm License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg-tm.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg-tm License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg-tm work in a format other than "Plain Vanilla ASCII" or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg-tm web site (www.gutenberg.net), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original "Plain Vanilla ASCII" or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg-tm License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg-tm works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg-tm electronic works provided that

- You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg-tm works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg-tm trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, "Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation."

- You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg-tm License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg-tm works.

- You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg-tm works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg-tm electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from both the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and Michael Hart, the owner of the Project Gutenberg-tm trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread public domain works in creating the Project Gutenberg-tm collection. Despite these efforts, Project Gutenberg-tm electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain "Defects," such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the "Right of Replacement or Refund" described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg-tm trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg-tm electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH F3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you 'AS-IS' WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTIBILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg-tm electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg-tm electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg-tm work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg-tm work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg-tm

Project Gutenberg-tm is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need, is critical to reaching Project Gutenberg-tm's goals and ensuring that the Project Gutenberg-tm collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg-tm and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation web page at http://www.pglaf.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation's EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Its 501(c)(3) letter is posted at http://pglaf.org/fundraising. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state's laws.

The Foundation's principal office is located at 4557 Melan Dr. S. Fairbanks, AK, 99712., but its volunteers and employees are scattered throughout numerous locations. Its business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887, email business@pglaf.org. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation's web site and official page at http://pglaf.org

For additional contact information: Dr. Gregory B. Newby Chief Executive and Director gbnewby@pglaf.org

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg-tm depends upon and cannot survive without wide spread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit http://pglaf.org

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg Web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: http://pglaf.org/donate

Section 5. General Information About Project Gutenberg-tm electronic works.

Professor Michael S. Hart is the originator of the Project Gutenberg-tm concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For thirty years, he produced and distributed Project Gutenberg-tm eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg-tm eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as Public Domain in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Each eBook is in a subdirectory of the same number as the eBook's eBook number, often in several formats including plain vanilla ASCII, compressed (zipped), HTML and others.

Corrected EDITIONS of our eBooks replace the old file and take over the old filename and etext number. The replaced older file is renamed. VERSIONS based on separate sources are treated as new eBooks receiving new filenames and etext numbers.

Most people start at our Web site which has the main PG search facility:

http://www.gutenberg.net

This Web site includes information about Project Gutenberg-tm, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

EBooks posted prior to November 2003, with eBook numbers BELOW #10000, are filed in directories based on their release date. If you want to download any of these eBooks directly, rather than using the regular search system you may utilize the following addresses and just download by the etext year.

http://www.gutenberg.net/etext06

(Or /etext 05, 04, 03, 02, 01, 00, 99,
98, 97, 96, 95, 94, 93, 92, 92, 91 or 90)

EBooks posted since November 2003, with etext numbers OVER #10000, are filed in a different way. The year of a release date is no longer part of the directory path. The path is based on the etext number (which is identical to the filename). The path to the file is made up of single digits corresponding to all but the last digit in the filename. For example an eBook of filename 10234 would be found at:

http://www.gutenberg.net/1/0/2/3/10234

or filename 24689 would be found at: http://www.gutenberg.net/2/4/6/8/24689

An alternative method of locating eBooks: http://www.gutenberg.net/GUTINDEX.ALL